bomlását vagyis mállását nagyban elősegítette s gyorsabb 
elporladásukra közreműködött. 
Mig a mondottak szerint hajdan, a szárazföldről jövő 
folyóvizek több szilárd anyagot sodortak a tengerbe, azalatt 
maga a tenger vize is hevesebb mozgásban lévén, partjait 
erősebben támadta meg. Azt pedig tudjuk, hogy a tengervíz 
ezen működése még nagyobb mértékben járul uj üledékek 
képződéséhez, mint az édes vizeké. A tengervíznek három¬ 
féle mozgását ismerjük: az árapályt, a tengeri áramlato¬ 
kat és a szélokozta hullámokat. Az elsőre nézve, mely a 
hold és a nap vonzóerejétől függ, nincs ugyan okunk hinni, 
hogy hajdan tekintélyesebb volt, de ha felteszszük, hogy a 
föld forgási sebessége régi időben gyorsabb volt, akkor 
világos, hogy a dagályhullám, mely egy nap alatt kétszer 
mutatkozik, rövidebb időközökben verte a tenger partjait 
és igy aránylag nagyobb hatást gyakorolt. A mi a tengeri 
és a légköri áramlatokat illeti, mindkettő a melegnek a 
földön való elosztásától függ. Azon időben, mikor a sark¬ 
vidékek és az egyenlítő öve között még kirívóbb hőfoki 
különbözetek léteztek és a meleg éghajlatok alatt a viz 
elpárolgása is élénkebb volt, a szelek erősebben dühöngtek 
és nagyobb hullámokat kavartak fel a viz tükrén, a szá¬ 
mosabb és élénkebb tengeri áramlatok pedig a partokról 
lemosott anyagnak gyorsabb és terjedelmesebb széthordásá- 
ről gondoskodtak. 
Mindezen viszonyok szükségképen arra utalnak, hogy 
a geológiai ókorban a szárazföld denudatiója és — a mi 
vele párhuzamosan jár — uj üledékes rétegek képződése 
sokkal élénkebben folyt, mint napjainkban. Azonban a víz¬ 
nek eme koptató kiegyenlítő tevékenységével szemben, arról 
sem szabad megfeledkeznünk hogy a földgömb magasabb 
hőfokához s gyorsabb hővesztéséhez mérve a geológiai emel¬ 
kedések és siilyedések is általában élénkebben működhet¬ 
tek és a föld felszínének képét gyakrabban és erélyeseb- 
