151 
A sótartalom folytonos növekedését azonban ellenhatá¬ 
sok szabályozzák, melyek nemcsak hogy szakadatlan folya¬ 
matban működnek, de már a legrégibb földkorszakokban 
is megvoltak, a mint erről az őskorszakból való tengeri 
rakodmányoknak állat- és növénymaradéka tanúskodik; sőt 
azt lehet mondani, hogy ezen ellenhatások, az ős kövü¬ 
letvivő képletekben már oly mérvben nyilvánulnak, hogy 
az őskor tengereinek tetemes sótartalmát kétségbe vonni 
nem lehet. 
Az őskor sólerakodmányai közvetlenül a tengervi¬ 
zének elpárolgása után csapódtak le és közöttük a kősó 
(cklornatrium) és a kénsavmész (anhydrit és gypsz) mint 
„sziklaképzők“ a legkiválóbb fontosságúak. 
Midőn a földdomborzat viszonyai változni kezdtek, ille¬ 
tőleg a szintek megváltoztak, — a mint ezt a geológia min¬ 
den földkorszakra nézve kétségen kiviil helyezi — egyes 
tengerrészek könyeu elszigetelt medenczékké el t lehettek 
metszve; ezen medenczék vizének, lia a medenczéket nem 
táplálta elegendő édesvíz, el kellett párologni s a gypsz és 
kősó, más réteges kőzetnemekkel, u. m. mész-, agyag- és 
homokkővel mint szilárd alkatrész hátra maradt. 
A jelenkori és őskori ilynemű csapadékok közti cse¬ 
kély eltérés két körülményből igen könnyen kimagyaráz- 
bató ; először azon elváltozásokból, melyeken ezen lerakod- 
mányoknak keresztül kellett menni, ha az édesvíz (légköri 
és forrás) hatásának ki voltak téve, másodszor ugyanazon 
folyamatnak egy és ugyanazon helyen többszöri ismétlé¬ 
séből. 
Csakis az utóbbiból lehet magyarázni igen sok só és 
gypsztelepeknek rendkívüli nagy vastagságát; az előbbiből 
pedig az magyarázható meg, hogy mikép szólíthatta ki 
lassacskán a gypsz, a vele társult más egyéb ásványokat. 
A cklornátriumnál könyebben feloldható u. n. auyalug- 
sók, a keseriisó és más egyéb kénsavas sók — chlorká- 
