253 
— mint ezt Hébert nr már rég kiemelte —- legrokonabb a párisi 
alsó tlurvamészével. E rétegek miatt tehát felfelé elég hely marad, 
hogy nemcsak az egészen helyileg ismeretes ronkai tnffa-padot, hanem 
a timbria-meszet is a párisi dnrva-mész egyenértékeibe befoglalhassuk. 
Emellett s a ronkai tuffa-padnak a felső durvamészszel való párhu- 
zamositása ellen pedig igen határozottan szól a ronkai tiiffa fedőjében 
következő fimbria mészkő, nemcsak közvetlenül, miután faunája a 
párisi medenezében még az ottani durvamész-csoportéval a legroko¬ 
nabb, hanem közvetítve is az által, hogy a fimbria-mész palaeontolo- 
giailag legszorosabban csatlakozik a st.-giovanni ilarionei rétegekhez 
s ezekkel — mint Suess világosan említi — petrographiai áthida¬ 
lásban is összefügg oly helyeken, a hol az eddig egészen helyileg, 
épen csak Ronka körül talált fekete tuffa-pad Strombus Fortisi-vel, 
hiányzik. Épugy nem nyújtanak a feljebb következő rétegemeletek 
sem biztos támpontot Bébe r t ur tárgyalt nézeteinek támogatására, 
de igen is nyomatékos bizonyítékokat ellene. 
Hébert ur eme nézetei elsősorban avval állanak kapcsolatban, 
hogy ő a közvetlenül a Striata-rétegek és a Bakonyban az ottani fő- 
nummulit mész fölött következő, orbitoidokbanj,és numnmlitokban bő¬ 
velkedő, meszes-márgás emeletnek, melynek megegyezése a viczenczai 
Priabona-rétegekkel igen szembetűnő és kétségtelen, mint a priabonai 
szintájuak általában, valamivel nagyon magas helyzetet tulajdonit a 
párisi medencze rétegsorozatával szemben. Hébert ur t. i. a medi¬ 
terrán harmadkori területnek annyira fontos priabonai szintűjét nem a beau- 
champi és auversi rétegek körülbelőli egy mértékének tekinti — mi mel¬ 
lett mind a fauna, mind a stratigraphiai helyzet megegyezőleg szól, és 
mit K. Mayer eljárása után jelenleg az ó-harmadkori képződésekkel 
foglalkozó geologok túlnyomó száma elfogad — hanem amazt ezeknél 
valamivel fiatalabbnak tartja és az ő felső eocénjébe sorozza, mely 
viszont a német geologok alsó oligocénjéuek felel meg, minthogy 
Hébert ur az ő felső eocénjébe a párisi medenezében a mont- 
martrei gipszet és — mint kérdéses tagot — a gipsz és a beauckampi 
homok közt települő st.-oueni édesvízi mészkövet, tengeri részleteivel 
együtt, számítja. 
Teljesen mellőzzük itt, miként viselkedik a kérdéses st.-oueni mész 
a priabonai szintájkoz, miután erre biztosabb felelet alig adható ; kü¬ 
lönben pedig Hébert urnák imént említett nézete a priabonai szin- 
táj helyzetéről nem kevésbé kypothetikus s kevéssé valószínű, mint 
a ronkai tuffa-padnak a felső párisi durva mészszel való párhuzamosí¬ 
tása s a timbria-mésznek e két nézetből következtetett egykoruságaa 
beauchampi rétegekkel. A priabonai szintű j faunája mindenütt liatáro- 
