28 
SÜESS EDE : 
bika, a Monté Rosa, nem a hegység közepére, hanem egészen annak déli szegé¬ 
lyére esik. 
Élie de Beaumont eszméje, mely szerint a hegyvonulatok egy kristálytest 
éleinek a földfelületre való vetületének felelnek meg, már csak azért is elvetendő, 
mivel a nagy hegységek kevés kivétellel nem egyenesen, hanem többé-kevésbbé 
ívalakban vonulnak. 
A helyes felfogás szempontjából mindenek előtte tekintetbe kell venni, hogy 
a föld felülete alakulásának egyik lényeges tényezője azon romboló hatás, melyet 
a fagy, az elmállás és a folyó víz a kőzetekre gyakorol. A hegységek, a mint azokat 
mai nap látjuk, csupán többé-kevésbbé elpusztult romjai ama sokkal tetemesebb 
magaslatoknak, melyeket a természet hajdan épített. A ki beletanult ezen romok¬ 
nak képzeletben való ujjáalkotásába, lényegileg má: és pedig sokkal nagyobbszeríí 
fogalmat kap a legtöbb hegységről. Ez a kép azután nagyban különbözik a tájkép¬ 
festők vagy térképrajzolók műveitől. Ezzel azonban még csak alapot nyertünk, me¬ 
lyen a hegységek keletkezésének okait fejtegethetjük. 
A hegységek feltornyosulásában nyilatkozó erő, úgy látszik, első sorban a 
földgömb külső burkának összehúzódásából keletkezik, a mivel egyúttal a föld¬ 
átmérő megrövidülése jár, és az egész folyamat bolygónk folytonos kihűlé¬ 
sétől ered. 
Látjuk, hogy ezen összehúzódás kétféle alakban nyilvánul, vagy vízszintes 
mozgásban, t. i. redőzésben vagy függőleges zsugorodásban mint beszakadás. 
A szerint a mint ezen mozgások egyike vagy másika nyeri a túlsúlyt, majd 
hosszú redőzést látunk a föld felületén, pl. az Alpokban vagy az Ural hegységben, 
majd lapos földtáblákat, mint pl. a Szaharában és Oroszország középső részében, 
majd beszakadások vonalait, mint a Holt tengernél, majd megint nagy elsülyedé- 
seket, mint pl. az Apenninek nyugati oldalán. 
A hegylánczok redői hosszú hajlított vonulatokat képeznek, melyek idősebb 
földrögök szélén gyakran feltorlaszulnak és általuk irányukból eltereltetnek. Alak¬ 
juk a mozgó víztükör hullámvonulatára emlékeztet, és külső redőik, melyek a 
hegység szegélyét képezik, néha tökéletesen áthajlók, úgy hogy a redőzött hegység 
rétegsorozatát a mozgás irányában fekvő előtér felé megfordított rendben találjuk. 
E szerint a földfelület alakulása vidékenkint más-más szerkezetű. Itt föld 
táblák, amott beszakadt területek, tovább ismét redőzött és áttolt darabjai a 
földkéregnek, melyeknél, a mint mondtuk, a fiatalabb redők az előttük fekvő 
területek által szabad kiképződésükben meg vannak akadályozva. 
Kitűnik azonban, hogy a földfelület domborzata éppen nem vág mindig össze 
annak belső szerkezetével. Ilyen esetekben, ha helyes felfogáshoz akarunk jutni,, 
szükséges, hogy a szerkezetet, főleg tehát a redővonalok és a törések menetét fel¬ 
ismerjük. Ezek a vonalok itt a döntők, nem pedig a külső domborzati alakok. 
Például tekintsünk a Harz-hegységre. Körvonalai szerint ezen hegység ellip- 
sisalakú, melynek nagyobbik tengelye EENy-felé van irányozva, valósággal azonban 
redőkből áll, melyeknek tengelyei EEK-felé, tehát rézsűt a külső alakra vonulnak. 
Csupán a domborzatot tekintve, a Harz az ő imént említett körvonalával mint 
önálló hegység jelentkezik, és ilyennek tekinti a geographus; de a geológus, a ki 
a rétegek csapását követi szemmel, benne nem lát egyebet, mint a nyugatra fekvő¬ 
rajnai hegység folytatását, mert ebben ugyanaz a rétegcsapás uralkodik. 
(28) 
