-32 
STJESS EDE: 
míg az alsó devoni lerakodmányok vízszintes településben maradtak. A caledoniai 
hegységredőzés tehát magasabb korú a devoni üledéknél. 
Irhon nyugati partján, a Shannon-folvó torkolatától délre, újból egv redő- 
vonulat kinyomuló külszélét látjuk, mely Irkon déli részét átszelvén, a St. Brides- 
öbölben Walesbe hatol, Walesnek legdélibb félszigeteit keresztezi, a Glamorgani 
kőszénmedenczét szeli, a bristoli öblön át a Mendip-dombok felé tart, azután, 
Katalabb üledékek takarója alatt déli Angolországon keresztül Calais felé és 
iovább Douai és Yaleneiennes vidékére a franczia-belga határ közeiéig lmzódik. 
A redők áttolatását itt azért ismerjük oly behatóan, mivel Francziaországban 
épen ezen a vonalon vannak^igen jelentékeny széntelepek, melyek mind többé- 
kevésbbé felforgatott helyzetben vannak. A vonulat külső szélének és a meg¬ 
felelő redőknek csapása gyenge hajlással NyENy-ról KDK-felé irányul. 
Az ezen vonaltól délre fekvő földek, tehát Kény és Cork, Cornwall és Devon, 
továbbá Normándia és Bretagne le egészen a Vendéeig ugyanilyen irányú redők- 
ből vannak alkotva; a redők mind északfelé hajlanak, de utólag törések által 
egyes bástyákká vannak feldarabolva. Itt is megjegyezhetjük, hogy ezen redő- 
vonulatok geológiai korát ismerjük és pedig a caledoniai redőzésnel fiatalabbnak 
ismerjük, mert itt a főredőzés korszaka a kőszénkor utolsó felének közepére esik, 
a kőszénképződmény régibb rétegei ugyanis még részt vesznek a redőzésben, a 
fiatalabbak ellenben ama hegységnek már lekopott redőin átnyúlva települnek. 
Ennélfogva intra-carbom -nak mondhatjuk ezen redőzés korát. A meglevő töredé¬ 
kekből Ítélve, úgy látszik, hogy ezen vonulatnak legmagasabb hegyei Bretagne- 
ban, talán a Morbihanban léteztek; minthogy a bretagnei félsziget a rómaiak 
korában Armorika nevét viselte, a redővonulatot, melynek külső széle, a mint 
mondottuk, Shannontól egész a franczia-belga határig terjed, armorikai vonulat¬ 
nak vagy armorikai hegyláncznak nevezzük. 
Ama most említett, Douai és Yaleneiennes között fekvő ponttól kezdve a 
redők iránya megváltozik és csapásuk már most KÉK-felé tart. Itt is redővonu- 
latnak külső, felforgatott és átnyomott szélét látjuk, melynek természetét a belga 
széntelepek szerkezete pontosan tünteti fel. A redőzött bástyák csoportja, mely- 
lyel most kell foglalkoznunk, rendkívül nagy. A feltolt külső szél nem sok helyen 
látható, felismerhető ugyan — a mint mondottuk — a belga széntelepekben, de 
a Rajnán túl elenyészik és egyáltalán többé nem válik láthatóvá, csak messze 
keleten, a Szudeták keleti szélén, t. i. az ostraui kőszénterület nyugati részében, 
hol az ottani széntelepek áttolatásában nyilvánul. 
Ezen darabokra szakadt hegység bástyáiban a redővonulatok a nyugati 
részben EK vagy EÉK, továbbra K, azután KDK, DK és végre egészen D-re 
csapnak. Egészben véve tehát egy nagy, északfelé domborodó ívet képeznek, 
melynek legnevezetesebb bástyái a következők : először is a belga kőszénterü¬ 
leten belül az egész redőzött hegység a Rajna vidékén le a Taurus-hegységig, 
messzebb délre a Feketeerdő, a Yogesek és a franczia Középfelföld keleti része, 
azután keleten a Harz-hegység és egy egész sora azon hegység darabjainak, 
melyek a csehországi főtömeghez többé-kevésbbé csatlakozva a Tkiiringail erdőtől 
egész az imént említett ostraui kőszénterületig vonul. 
Eme redőívnek domborulása legfeltűnőbben mutatkozik az Ercz-hegység 
és az Oriáshegység egymáshoz való állásában. Bajorországban, Hof táján, a 
( 32 ) 
