50 
Alge har herinde en smuk, lysrosa Farve, og er, saa vidt jeg 
har set, den Art, der formaar at trænge længst ind i Hulen, 
indtil Mørket ogsaa bliver den for stærkt. Af ellers sublitorale 
Alger fra dybere Vand kan nævnes Cruoria pellita, der ofte 
endog ret højt oppe over laveste Vandmærke kan danne store, 
glinsende, mørkerøde Skorper, endvidere Delesseria alata, D. 
sinuosa og selv D. sanguinea, hvis Blade her af Brændingen 
bliver sønderrevne i smalle Flige; dernæst kan man træffe 
Ploccimium coccineum, Lomentaria clcivellosa, Ptilota plumosa 
og tæt under laveste Vandmærke den nydelige Pterosiphonia pa- 
rasitica og endnu adskillige andre sublitorale Alger. 
Dette ejendommelige Forhold, at man inde i Hulerne kan 
finde en Dybvandsflora oppe ved Havets Overflade, er forøvrigt 
allerede fremhævet af tiere Algeforskere. Falkenberg omtaler 
i Indledningen til sin Algeflora (12, p. 220—221) saaledes en 
Grotta del Tuono nær Neapel, hvor der kun fandtes ganske 
lavt Vand, der dog stadig holdtes friskt ved uafbrudt at staa i 
Forbindelse med Havet. Han skriver: »Trotz des niedrigen 
Wasserstandes in diesem Bassin finden sich hier an den dun¬ 
kelsten Stellen Algen, die sonst als charakteristische Pflanzen 
einer Tiefe von etwas 50—60 Meter im Golfe sich tinden.« Og 
efter at have nævnt en Del af de her forekommende Alger fort¬ 
sætter han: »So zeigt diese kleine Grotte mit flachstem Wasser- 
stande in ihrer Algenvegetation je nach dem grosseren oder 
geringeren Grade von Dunkelheit einen ahnlichen Wechsel, wie 
er im freien Meere bei dem Uebergang aus grosserer in gerin- 
gere Tiefe stattfindet.« I Afsnittet om Betydningen af de forskel¬ 
lige Grader af Belysningsintensitet for Fordelingen af Havalge- 
floraen skriver B er thold (4, p. 414), idet han fremhæver, at 
Algerne som selvstændig assimilerende Planter uden Undtagelse 
har en vis Lysintensitet nødig, der dog for hver Art er meget 
forskellig: »Das Minimum der Lichtintensitåt, bei welcher Algen 
iiberhaupt noch gedeihen konnen, liegt an der Oberflåche 
keineswegs sehr tief. In den beschatteten Grotten, in welchen 
Litliophyllum Lenormandi, Callithamnion elegans, Derbesia La- I 
mourouxii die aussersten Grenzen der Vegetation bezeichnen, 
verschwinden diese Formen schon vollståndig in geringen Ent- 
fernungen vom Eingange. Ist es erlauht aus den Befunden an 
der Oberflåche auf das Verhalten in grosseren Tiefen zu schlies- 
sen — die Berechtigung dazu diirfte kaum bestritten werden kon- 
i 
