TÁBSULATI ÜGYEK. 
122 
már azt az elszigetelést, hogy tudományos köreink csak magyarul közöljenek. 
Nagyot lendített ez azon, hogy tudományosságunk megtalálja útját minden 
felé. Most arra is kell nézni, hogy magyarságunk se veszszen kárba. Kiadvá¬ 
nyaink a magyar textushoz ma már mondhatnám valamennyien idegen nyelvű 
járulékot is adnak, sőt néhány folyóiratunk csakis idegen nyelven közöl. Jó 
magyar emberek kiadta, bár idegen nyelven írt, de magyar nyomtatványok 
ezek, mondják. Megismerem, hogy így van a dolog, hanem kétségtelen az is, 
hogy a fordítás megnevezese nélkül külön megjelent idegen nyelvű munkák 
a magyar literaturát nem gyarapítják soha. Ez az, a mire ügyelnünk kell, ez 
kívánja azt, hogy idegen nyelvű közléseinkkel csínyján bánjunk. Ha már 
idegen nyelven is kell, a mint hogy még mindig kell közreadnunk, akkor cse- 
lekedjük úgy, hogy a magyar eredeti mellől a határozottan megnevezett 
fordítást szétválasztani semmi formában se lehessen. 
A két nyelvű közlés elég alkalmatlan mindannyiunknak. Középszerű, 
kisebb nemzeteknek nyűge ez. De ha már fordítanunk is kell, vagy legyen 
az rövid egybefoglalás, vagy pedig hű mása az eredetinek. Itt nálunk bizo¬ 
nyos könnyelműséget tapasztalhatni, mert olyan munkák is termettek, 
melyeknél a fordítás ugyancsak eredeti, nemcsak mert mint ilyent meg nem 
jelölték, hanem mert annak textusa a részletesebb, a tökéletesebb. 
Mindezek aprólékos dolgoknak látszanak és igaz is, hogy ha tudomá¬ 
nyosságunkat egyéb baj nem fenyegeti, akkor nyugodtan alhatunk. De ne 
feledjük azért, hogy nekünk a tudományban a nemzeti literaturát is kell 
gyarapítanunk, magyarságunkat elhanyagolni ott sem szabad. 
A mi tudományosságunk foglalatját illeti, az teljességében még mindig 
egyes, elszigetelt tereken halad. Nincs meg az az egybekötő társadalmi 
kapocs, mely szervezett egészszé fűzi. A kevés művelő folytán hiányzik meg 
a lehetőn sok felé irányzott eleven változatosság is, mely a nagy nemzetek 
literatúraiában annyira kifejlődött. Mindannyian tapasztaljuk, hogy nálunk 
az, mit tudományos életnek mondhatni, valójában csak egyesek, leginkább 
ugyanazoknak kiváló megterhelésében gyökerezik. Ahoz, ki valamely tére n 
megállja helyet, mindenfelől özönlik a munka, munka, melyet teljesíteni 
hazafias kötelesség. Ide is kell írni, ott is kell előadni, emitt a bírálás tisztje 
vár reá, amott pedig tanácskozásoknál kell véleményezni, a mint már meg¬ 
szoktuk évek hosszú sora óta, majdnem egy-ugyanazoknak. Az ifjabb nem¬ 
zedék számban is alig pótolja a tudomány idősebb munkásait, a művelt 
közönség pedig meglehetős távolról ügyel a tudomány mozgalmaira. A tudo¬ 
mányt terjesztő nyilvános előadások közönsége is itt, például a fővárosban 
kevés kivétellel, mennyire ugyanaz hosszú idők óta és mennyire csak ugyan¬ 
azon osztályokból való! 
A természetiek tudománya iránt az átalánosabb érdeklődést valameny- 
nyire megvilágíthatja az, hogy a «Természettudományi Közlöny,» e nemben 
leginkább elterjedt folyóiratunk mintegy 6000 magyar kezehez jut. E derék 
• ( 90 ) 
