TÁRSULATI ÜGYEK. 
123 
kiadvány megfelel tudományt terjesztő hivatásának, jól szerkesztik, jól írják 
azt és minden számában az oktatás, buzdítás tükröződik leginkább vissza. Az 
a rovat ott, melyben a közönség érdeklődése nyilvánul, leginkább a kérdések 
sora. Ez a mi természettudományi zöld borítékunk, a mit divatlapjuknál 
annyira kedvelnek a nők. Itt válaszolgatnak manapság is arra, hogy mi az a 
szikra, mit az aczéllal megütött kova hány. A mi sajátos viszonyainknál az 
ilyen érdeklődés is örvendetes, mert egyszerre mi sem keletkezik. De ha 
annyi évek óta, annyiak munkája folytán ennél nem sokkal előbbre vagyunk, 
nem szomorú dolog-e ez, nem tartozunk-e szokásos öndicsérésünk helyett 
nyíltan megmondani, hogy tudományos életünk átalánosabb fejlődése mégis 
csak rendkívül lassú meg szegényes dolog? 
Nemcsak oktató meg író, hanem tanuló meg olvasó is kell ahoz, 
hogy haladjunk. Nálunk azonban a könyvek nem igen kelnek. Nem csak 
tudományos, de a szep-literaturai művek is nagyrészt a könyvárusok polczán 
maradnak. Hogy mennyire igaz ez, bizonyítja az is, hogy nem régiben 
tanácskoztak a magyar írók, mikép lehessen a könyvvásárlási kedvet fokozni. 
A javaslat vidéki könyvtárak meg a hasonlók formálását sürgeti, biztos rako¬ 
dókat kíván, hová a könyvek a kiadók raktáraiból vándoroljanak. Ha a kiadó 
könyvbe helyzett pénzét visszakajija, ha az író is munkája után nemi jövedel¬ 
met arat, akkor talán fejlődött a közművelődés meg a magyar literatura ? 
Nem, határozottan mindaddig nem, míg csak az olvasási kedv is nem gyara¬ 
podott. Itt fészkel a baj, ezért nem veszik a könyvet. Ha pedig csak néhány 
írónk olyan, hogy műveik az olvasási kedvet megindítani vagy fokozni valók, 
akkor én nem csodálkozom, hogy a legtöbb munka nem kel, míg egyeseket 
csakugyan nagyban vesznek. A tudomány művelése, a tudományos literatura 
azonban maga a közönség ízlésétől különvált, független dolog. Az saját utján 
halad és irányában a sokaság tetszese vezető nem lehet. Az egy külön ország 
választottjaival, a legrégibb idők óta. De megtanulhattuk azért, mentői elszi¬ 
geteltebb, annál lasabban fejük az is, míg annál inkább lendül, mentői több 
segítője akad. A csak tudományos munkák mellé még a tanulási kedvet 
élesztők is okvetlenül szükségesek tehát, necsak a tudósnak, de olykor a 
közönségnek is írjon a tudós. Ebben az irányban pedig, mi tűrés tagadás, 
nem volt még eleg szerencsénk. 
De nemcsak kedvelőt, hanem igaz művelőt is kell toborzani a tudo¬ 
mánynak. Fiataljaink legnagyobb része, mint szegényebb nemzeteknél való, 
a megélhetésért küzd a legelső ízben s csak kevesen válhatnak ki állhatato¬ 
san a tudomány szolgálatára. Nagy felelősség az, melyet tanáraink tudomá¬ 
nyunk javára magukra vállalnak és buzgó tanítványaikat az állhatatos 
művelők sorába kalauzolni iparkodnak. Mert a dolog vége az, hogy alig lehet 
jövőben egy-egy szerény állomást juttatni nekik. Megelőzik mások, olykor 
a nem hívatottak is. Az örökös assistenseket jól ismerjük mi is. Ha most 
nemzeti sajátságunknak azon árnyékos oldalára is ügyelünk, hogy a könnyen 
( 91 ) 
