TÁRSULATI ÜGYEK. 
125 
mit iskoláinkra költünk. Ez csak a legjobban elhelyezett tőke, mely egy-egy 
qualifikált fiatalban a hazának folyton kamatoz. Persze, ha valaki egyetemre 
csak üres fejjel kerül és ott is a munka helyett csak lézeng, akkor természe¬ 
tesen mondhatjuk, hogy munkánk, költségünk kárba vész. Még nagyobb a 
baj, ha valaki szakját oklévele daczára sem érti. Ki a hibás ebben? Talán a 
szülő, ha üres fejű gyermeket a nyert jó bizonyítvány daczára csak tovább 
iskoláztatja? Vagy talán helyesen jár el az a felsőbb iskolai tanár, ki hall¬ 
gatóinak 90 százalékát nyugodt lelkiismerettel megbuktathatná, de emberies 
jóindulatában tovább bocsátja őket? 
Nem hibáz a szülő, ki gyermekére költve, abból a hazának mentői 
tanultabb fiat nevelni akar. De mindig hibáz a tanár, ha a qualifikálásnál, 
bár humánus mellektekintetek befolyásolják. A mint a tanáré az érdem 
oroszlánrészé a nemzet közművelésének megmunkálásában, úgy reá háramol 
a mulasztás következményének súlya is. Nem hiszem, hogy az úgynevezett 
melléktekintétektől megszabaduljon valaha az ember. Sőt vannak esetek, 
a mikor okvetlenül szükségesek azok. De sehol sem károsabb hatásuk mint 
ott, mikor qualifikálás megbirálásáról van szó. Míg ez nem pártatlan, míg ez 
a megszabott követelményekből ezért vagy azért engedni hajlandó, addig 
hiába akarjuk a félig-műveltséget megakadályozni. Ha a magasabb díjak 
folytán csak a módosabb taníttathatja tovább az egyetemig gyermeket, de a 
qualifikálás morális mértékét és módját változatlanul hagyjuk, akkor az igaz, 
vagyontalan meg folytonos kondicziókkal kiizködő tanulóink az egyetemen 
alig halesznek, de kérdés, jobban leszünk-e akkor mint ma. 
A vagyonos ember nálunk ma is fiát, kevés kivétellel iparosnak csak 
akkor neveli, ha véletlenül maga is az. Különben az egyetemre küldi, ha 
másért nem, legalább azért, hogy czimhez jusson. A szegény is iskoláztatja 
gyermekét, es ha a fiú jól tanul, csak azt ajánljuk mindig, taníttassa tovább, 
így azután az üres fejű meg a vásott gyermekek azok, a kik közűi iparosaink 
leginkább rekrutálnak. Hogy keressük ezután a kiváló iparosokat nálunk, 
hogy fejlődjék maga az ipar? Nem hihetem azt, hogy kárára volna bárkinek 
az, ha néhány evvel tovább is járja az iskolát. Ha a tanítás olcsó, mindenki 
tanulhat addig, míg csak a vizsgálatok követeléseinek megfelelni tud. Mert 
csak ez lehet a kérdés, semmi más. Az iparok pályákhoz így szolid elem 
kerül, mert a szegénysége folytán folytonos mellekmunkával terhelt es az 
egyetemet csak ritkán látogatható a tagadhatlanúl jólelkű elnézések híján 
csakugyan megakad a magasabb kiművelési fokon és kénytelen a gyorsabban 
czélhoz vezető egyeb pályákhoz fordulni; kezdetben igaz megkésve, de nem¬ 
sokára majd ideje korán. Az üres fejű pedig mindjárt kezdetben megreked 
és ha már megtanítani sehogy sem lehet, a társadalomban üres fejének meg¬ 
felelő helyre kerül. 
Míg egyfelől azonban az iskolákhoz való jutást a költségekkel megne¬ 
hezíteni iparkodnak nálunk, addig másreszt oktatásunk igen távol esik attól, 
( 93 ) 
