36 
at have seet Stedet, hvor nogle vare faldne ud. — De længste, og altsaa 
hageste i Rækken fra Mundens Midte regnet, vare paa det store Exem- 
plar 0,7"'$ de mindste, og' altsaa nærmeste ved Middellinien, 0,03'". 
De længste Tænders storste Tykkelse er omtrent 0,03'"$ hen ad Spidsen 
til blive de lidt efter lidt smallere. IVærmest Grundfladen ere de ganske 
lige. Deres Krumning begynder ikke forend omtrent 0,2"' fra Spidsen, 
er i Begyndelsen meget svag, og bliver fbrst 0,1'" fra Spidsen saa stærk, 
at Spidsen selv danner en ret Vinkel med det Ovrige af Tanden. 
Tænderne have en temmelig stærk Metalglands, hvilken især viser 
sig, naar de betragtes med Loupen under Vand, medens Solen skinner 
paa dem. De ere derhos, især ved friske Exemplarer, meget stive og 
haarde. Man foler deres Modstand mod J\aalespidsen$ og af de biode 
Legemer, hvormed man berorer dem, blive altid Traade eller Fnokker 
hængende paa dem, som man har Vanskelighed med at faae af igjen. 
Anvender man Vold paa dem, saa btiie de sig ikke, idetmindste ikke 
paa friske Exemplarer, men knække. 
De ere hule. I de storre Tænder (Fig. 21 a) rækker Huulheden 
dog kun til det Sted, hvor den stærkeste Krumning begynder og ender 
her spids. Huulheden optager omtrent i af Tandens Tykkelse $ den har 
sædvanligviis en rodlig Farve, medens den egentlige Tandmasse ved 
gjennemgaaende Lys viser sig guul, men derhos synes at have en tydelig 
Trevle- eller Rorbygning. 
Huulheden er tydeligst i de smaa Tænder. Disse (Fig. 21 b) 
have stor Lighed med meget krumme, aabne Tænder af et Pattedyr, 
af hvilke man har trukket Tandkimen ud $ Indgangen til Tandhuul- 
heden er nemlig den bredeste Deel af hele Tanden. — Heraf synes det at 
folge, at de ikke, som deres Metalglands kunde have ladet formode, ere 
simple Borster, men sande Tænder, horende til de aabne Tænder. De 
forreste i Rækken ere udentvivl de sidst dannede $ og, hvis her gaaer et 
