« 
50 
föda t. e. vattn, *) och att de lägre närma sig i 
detta afseende vexterne ganska mycket. Men af 
mera vigt är den anmärkning, att de högre vex- 
lerne, liksom de högre djuren, ej kunna lefva 
utan föda af organiskt ursprung, neml. af mull 
eller humus, ehuru man måste medgifva, att den¬ 
na organiska föda är mera aflägsen ifrån sin or¬ 
ganiska sammansättning än den, som djuren an¬ 
vända. 
Orsaken emedlertid, hvarföre vexternes föda 
är olika djurens, ligger uppenbarligen deruti, att 
de förra genom deras fastvexning icke kunna välja 
den, utan måste använda sådan föda, som lins 
öfverallt, livarest de råka att vela. 
*) Otomakcrnc vid örinoco lefva cn viss lid af året, 
‘1^-Z månader, hufvudsakligen afen fet lera, och för¬ 
tära deraf hvardera ungefär 1 skålpund om dagen. 
I dc Tropiska ländernc hafva menniskorna elt oemot¬ 
ståndligt begär att förtära jord, icke blott alkalisk, 
utan äfven fet lera. Vid Magdalenafloden äta frun- 
timmerna af samma lera, hvaraf dc tillreda sina kärl. 
På Guineakusten äta Negrerne cn gul jord kallad Ca- 
ouac. På Martinique nödsakades Regeringen år 1751 
förbjuda försäljningen af jord till föda. På Java ätes 
lera i form af små röda kakor kallade Tanaampo. På 
N. Caledonien ätes specksten. I Peru säljes kalkjord 
såsom mat på torget. — Se härom vidare IIumboldt 
Ansichten. — Då man nu föreställer sig cn sådan 
massa afjord, hvarutur magens fibrer skola afhämta 
tjenliga elementer till näring , sa finner man ännu lät¬ 
tare idealiteten af vextens rötter ocli djurens magfiki er. 
