2 
Logiken for den organiska naturen är således 
en annan, än ilen som gäller antingen för de 
begrepp vi sjelfva skapat, eller för oföränderliga 
former. 
Denna logiks definitioner kunna således aldrig 
åsvfta att beskrifva organismerne såilane som de 
oföränderligen äro, emedan de aldrig äro de 
samme. Men genom ett noggrannare studium 
finna vi snart, att af alla deras förändrade till¬ 
stånd, ett är det väsendtliga, del normala, det 
till hvilket de öfrige tendera, så länge kroppen 
utvecklar sig, och hvars öfvergifvande är ett be¬ 
vis på kroppens antingen förstöring, eller åtmin¬ 
stone aflägsnande från sitt väsende. Man finner 
således lätt att barndomen är en tendens till för¬ 
nuftighet, och ålderdomen en aberration ifrån 
menniskans egentliga bestämmelse, och att då 
man definierar menniskan såsom ett förnuftigt 
djur, är ej meningen den, att alla menniskor 
äro förnuftiga, utan att alla de organismer, hos 
hvilka förnuftet är en möjlighet, äro de varelser 
vi kalla menniskor. 
Det är för det man icke gifvit akt på detta 
förhållande, söm naturforskarne legat i ouphörli- 
ga tvister om bestämmelsen af de enklaste be¬ 
grepp, ock att mari t. e. i våra dagar har en 
vetenskap om vexterne, utan att någon kunnat 
säga livad vext egentligen är. 
2 . 
Den framställning vi göra i det följande af 
vextlifvet skall af dem, som fordra den vanliga 
