följer till en del af livad \i nyss sökt att visa. 
Lgoismen faller bort vid tion åkta naturfoiskuin— 
gen. Naturen är något så stort, och sa intagan¬ 
de, den retar nyfikenheten så genom de ouphör- 
ligen nya feiiomenerne, den framställer, att for¬ 
skaren förlorar sig sjelf, för att endast förlora sig 
i det för honom sig framställande objeCtet. Na¬ 
turstudium skiljer sig ifrån det filosofiska studium, 
som classicitet från romantik. Det ena är obje- 
ctift, det andra subjectift. Intresset för natu¬ 
rens kunskap blir derföre något så rent, af t 
det liksom intresset för äran, med hvilket det 
oeksd lättast förbinder sig , åstadkommer hos 
Naturforskaren glömska af uila jordiska, mate¬ 
riella fördelar. Om man läser beskrifningen om 
Clusii lefnad, om man följer Linnvs — af alla 
jordiska hinder tillbakatviugade — doek obese¬ 
grade vetenskapliga utveckling; om man genom¬ 
går hela Botanikens historia, skall man slutligen 
finna, att ingen idee, utom ärans och religionens, 
räknar så många martyrer, som Naturhistoriens. 
Orsaken är, att Naturens studium har 2:ue egen¬ 
skaper gemensamma med äran och religionen, 
att på en gång vara objectift, och att vara este¬ 
tiskt, att på en gång omfatta ett yttre object, 
och tillika genom denna upfattning sysselsätta 
känslan på det lifligaste. Likt Religionen bildar 
det äfven ej blott martyrer, men äfven fromma 
och blida meuniskor. Naturvetenskapens historia 
framställer fa af desse vilda, bittra och förkät¬ 
trande tvister, hvilka inom de öfriga vetenskaper- 
nes område äro så allmänna, aldrig denna orätt¬ 
visa emot andras lörtjciist, som gått i förväg och 
