92 
Såsom säckarne constituera egentligen vextens 
massa, *) men deremot grynen endast äro ett l>e— 
klädningsmcdel, och slemmet ett binduingsmedel, 
så är det dessa säckarne, hvilka utgöra det egent¬ 
ligen formbestämmande hos vexterne, och som 
således äro af vigt. Deras ursprungliga form är 
en ellipsoid, i alla möjliga grader ifrån sferen till 
den mest utdragne cylinder med afrundade ändar. 
De upkomma i slemmet, hvilket såsom mjukt ta¬ 
ger form efter säckarne. De äro i början oänd-r 
ligen små, d. ä. punkt- eller linieforiniga, då na¬ 
turligtvis slemmet uptager jemförelse och största 
massan, men såsom hela plantans vexande består 
aldrig i nya enkla säckars bildning, utan endast 
i de redan bildades utvext, **) så tränga säckar? 
Att vexternea små cavifeter uro hoppackade säckar, 
hvardera med sin membran, och icke liul uti en sam- 
manliängande massa, bevisas af den Lätthet, livarmed 
väggarnc skiljas ut, antingen till en del och med sir 
dorne, fastän de sammanhänga med kanterne , eller 
helt och hållet du de macereras i salpetersyra, eller 
som Sciujlz observerat genom frost. beb. Tllanz. 
p. 610. 
**) Do flesta Vextanatoroer antaga motsatsen, antaga, att 
uti en redan bildad vextdel, t. e. ett blad eller gren, 
tillvexten sker genom nya cellulers upkomst. (Sc t. e. 
JjInks Anat. p. 34S.) Vi anse detta vara ett misstag. 
Kur en yttre gren dr gifven t. e. en gren och ett blad 
uti anlag, så <ir äfven anlaget till hvarje cellul ocli 
kärl gifvet, ocli inga nya bilda sig någonsin mer e- 
melian dessa. Delen tillvexer genom dessas utvext, 
