t 
103 
alla de delar, livilka vexa hufvudsakligen i längd. 
Den är således den allmännaste. 
2. Den transversala cellulväfnaden skiljer sig 
ifrån den förra genom dess rigtning, och ofta äf- 
ven deruti, att cellulerne äro jemförelsevis korta¬ 
re. Den lins egentligen endast på 2 ställen: i det 
öfre lagret af bladen, (f. 25 b), och i märgltrå- 
larne, (f. 14 a. f. 15 a. lig. 23 f) eller i de 
strålar, som hvar och en kan med blotta ögat ur¬ 
skilja, då man afskär en trädstam tvärtaf. I bladen 
äro de ellipsoidiska eller rundade (f. 25 b); äfven- 
så understundom i märgstrålarne af lös ved, t. e. 
vinrankan (f. 14 et 15), men vanligast platta och 
hoptryckta i märgstrålarne af hårdare trädslag 
(hg. 23 1). 1 stället för att den förra cellulväfna- 
den vanligtvis formerar trådar, så sker detta mera 
sällan i den transversala. 
3. Den obestämda cellulv afnaden fins i syn¬ 
nerhet uti svampar och lafvar, i rotknölar, i 
frukter , i fröns perispermium (mjöliga massa) &c., 
vit i cedulerne äro hopade utan någon Öfvervä— 
gande direction (f. 27). 
4. Den hopträngda cell ulv äfnaden finner mail 
uti vexternes knän, uti blombladen o. s. v., der 
celiulernes läge beror af den plats, som lemnas 
(<em al de ölrige genomkorsande organerne ff 
28. f. 29). " b ^ . 
lör att bilda dessa massor af celluler i det 
mojhgen mest geometriska ordning, och för at 
Jespaia så mycket möjligt är rummet i vextkrop 
Pen, hgg a cellulerne i förband; d. ä. hopfognin- 
gen af 2 celluler ligger ej midt för hopfognin- 
ff en af 2 andra, utan midt för en annan ccliul: 
