104 
sitla (f. 1. 2, 9. 10 &c.); Men denna lag; gäl- 
ler endast om sido-directionerna, icke om liuf- 
vud-directionen, uti hvilken ytorne eller bottnar- 
ne ligga midt för hvarandra (se samma figurer). 
Genom denna ställning i förband, och den o- 
lika tryckningen, öfvergå cellulerne ifrän den ur¬ 
sprungliga ellipsoidiska figuren till andra geome¬ 
triska, understundom rätliniga figurer. Tryckas 
de obetydligt, blifva de tunnformiga; äro de ur¬ 
sprungligen langa, och directionen således starkt 
longitudinal, blifva de ordentliga cylindrar; tryc¬ 
kas de hårdare blifva de ordentliga polygoner 
och parallelipipeder med platta sidor; men så vidt 
vi kunnat observera aldrig rhombdodecaedrar, oak- 
tadt Kif.skr antager att denna är den form, som 
närmast låter härleda sig ur den ursprungliga 
sferoidiska formen, *) och således är cellulerne» 
egentligen normala form. 
Cellulernes storlek varierar ganska mycket i o- 
lika vexter. (!)e äro störst hos Cucurbitacece. I 
pumpstänglen utgöra de ända till lin. i diameter). 
Äfvenså i olika delar af vexten. Störst äro de i 
märgen, minst i vexternes knän. 
För att förklara huru vätskorne ofvergå från 
cellul till celiul, antog Miiibel att cellulerne ha- 
*) Kieser har först antagit och sökt bevisa, att cellu- 
lens normala form är rhombdodecaedcrn; en sats, på 
b vilken lian Lägger mycken vigt. Den ar likval utan 
tvifvel ett misstag. Hvad begrepp Kieser gor sig 
om en Rhomhdodecaeder, år svårt att inse, da haiv 
till och med antager cellulernes forin i bikakan tor 
rhombdodecaödripk. Grundz. p. tik 
