125 
✓ 
som mest och bäst undersökt dem, anser dem för 
egna organer och kallar dem luftvägar. Decan- 
dolle, soin kaliar dem luftcaviteter, och Link 
anse dem endast för tillfälliga luftreservoirer. 
Författarne hafva äfven här delat sig, sålunda, 
att en del (Mirbel och Link) anse det för till¬ 
fälliga, hvad andra (Rudolphi) anse för väsendt- 
liga och bestämda organer. Orsaken är, att de 
fästat sig vid olika evolntionsgrader af samma or- 
ganform. Likt alla andra organiska formationer, 
börja dessa luftlakuner — i en del vexter — med 
ganska oregelbundna och tillfälliga former. Grä¬ 
sens och Umbellaternes märg, stängeln af Lejon¬ 
tand (Leontodon), bladet af Piplök &c. äro i 
böljan täta i det inre, men då plantan utvexer, 
blifva de ihåliga endast derigenom, att den inre 
utvecklingen afstannar förr än de omgifvande de- 
larnes. Genom vextens utvidgning på ett visst 
ställe uppkomma äfven dylika lakuner, t. e. blad- 
stjelken hos Trapa. Alla dessa oregelbundna i- 
håligheter äro de allmännaste. Men de antaga 
hos andra vexter en regelbundnare form. Mär¬ 
gen i valnötträdets grenar och hos Jasminum 
officinale, blir af samma orsak ihålig, men skil¬ 
jer sig i flera regelbundna skifvor. *) Men ahlra 
<>di Spreivgeii antagit Mirbees liypothcs. Om rj 
V.xtanatomicn vore .& full af misstag, kunde man 
rara sträng i domen öfvcr andra. Men Rudolf, u 
ejclf begär ett större misstag än Mirbel i Mmin , 
amne, då hau antager märgstrålarne för luftvägar 
(ItuD. p. 155). * ' 
*) Oig. 124. 
