163 
tens egen utveckling, men icke i djurets. Hos 
en och samma vext kunde ett organ genomgå 
alla möjliga metamorfoser, emedan dess Id be¬ 
tecknar en oupphörlig förändring i yttre form. 
Hos djuret kunde detta ej ske, emedan dess vttre 
form är oupphörligen densamma. Der t o re finna vi 
att naturen lagt organismens olikhet hos djuren i 
de olika djurklasserna, hos vexterne i de olika 
ål drar ne. För de förras studium är således kom- 
paratif anatomi af yttersta vigt, hos vexterne nä¬ 
stan af ingen. Djurens klasser stiga i bestämda 
grader af fnllkomlighet; vexternes äro sä betyd¬ 
ligt skilda i detta afseende, att Botanisterne än¬ 
nu icke af 1ÖÖ vextfamiljer veta hvilken soin är 
fullkomligare än den andra. 
Iläraf kunna vi således finna att det är ett 
misstag att forma Botanik efter Zoologi äfven uti 
systemet, eller att grunda vextsystemet på kom- 
paratif anatomi. Bland djuren måste olikheten i 
klasserna nödvändigt uppkomma genom olikhet i 
de inre organerue, såsom det enda som bestäm¬ 
mer deras yttre form, bland vexteme deremot 
genom olikheten i deras förändringar; och dä al¬ 
la andra klandra Lixsré för det han alldeles för¬ 
summat vexternes anatomi, måste vi beundra hans 
gränslösa snille, som så skarpt uppfattade denna 
divergens emellan djur- och vextnatauen, att lian 
grundade sitt djursystem — tvärtemot sina före¬ 
gångare —* på komparatif anatomi, men sitt vext' 
system endast på metamorfoser. 
Till föl je af en sådan mening måste således vår 
behandling af fysiologien blifva en annan än den 
vanliga, grunda sig nemligen pä vextens utveckling. 
