71. 
N o rm a! a y ari a Ii 011 er. 
Om uti lida vextgrupper dessa ytterligheter 
blitva konstanta, sa öfvergår den deraf uppkom¬ 
na afvikelsen till normal. Man liar hittills ansett 
sådane afvikelser såsom motsatser, och således t. 
e. indelat de högre vexterne i dihotifledoner och 
vwnohofi/lerloncr. Vi äro icke af denna mening. 
De så kallade monokotyledoner äro blott konstan¬ 
ta variationer af den dikotyledona formen. Det¬ 
ta synes tydligen, sedan vi visat att de konstan¬ 
ta variationerna redan finnas ibland dikotyledoner- 
ne sjelfve. 
Liljorne, Najaderne, Nympheaceerne, Palmer- 
ne, Arouleerne, Scitamineerne, hvilka vi med ett 
gemensamt namn här kunna kalla Synhoti/lcdoner 
ha va deras båda hjertbiad hopvexte i' en enda 
kotfg massa, som quarblifver i fröet, samt rostel¬ 
am och plumula, eller åtminstone endera, inne¬ 
sluten mom denna massa. Af allt detta hafva vi 
m Ia „ fu„ n ,t exempel bland Uikotvledonerne s je!f- 
Ve - ; Kl %nkotyledonerne S groende utspricken 
corculum; rostellnm gär ned i jorden, ,nen af- 
' m Ulveckli, '«- ! minkom p|„. 
bn'er oeb f" S,g ' V*’" pl™«Uut, 
hile) oeh f "T r - , igen ° m en Ski<la ( cc '^o- 
och for hvarje blad, som utvecklar si. 
u 'spricka ur den afstartnade rostelli spets en elifr 
na nj-a rötter, äfvcnledes h värden ti».- . 
en skida ( eoleorrhizn) ikring sig *) to * ■»««»<«« 
•) 
F- raUar,,. hafv, ca hel. a„ra„ tfMng af „ cfsc 
