Bladens öfriga beskriiiiiug. 
Bladen liafva sa mångfaldiga former, ocli äro 
dessutom sa lätt af alla kända, att ingenting sy¬ 
nes mera onödigt, afvensom ingenting i sig sjelf 
är mera svårt, än att innefatta dem under en de¬ 
finition. Theophiiast och Liswé definiera dem 
derförc icke. Andra liafva utmärkt dem såsom 
vextens hklcJar; Ct truiici appendices” hos Mal- 
pighi, “organes appendiculaires” hos Turpin. 
Äter andra söka genom en lång omskrifning in¬ 
nefatta alla bladens former derunder, t. e. !)u- 
HAMEL, WlLLDENOW. - LlTVK Ocll SCHULZ slut- 
ligen anse blad icke kunna definieras, och Schulz 
det så mycket mindre, som han — besynnerligt nog 
-— anser bladet icke vasendtligen skihlt ifrån roten. 
Vi påminna härvid läsarne om hvad vi i iöista 
sagt om definitionen af organismer och oigani- 
ska delar. Helt annat är, om vi definiera bladet 
enligt den organiska naturens Logik, elter noi mål¬ 
formen , d. ä. efter den form och det väsen , hvar- 
tiU alla de afvikande formerne sträfva. 1 denna 
mening, livarvid man icke innesluter afvikelsérna, 
men söker att förklara dem, är visserligen en 
definition både möjlig och i vetenskapligt hänse¬ 
ende erforderlig. 
Såsom vextdelarne, så framt man reducerar 
vev ten till sitt enklaste och ursprungliga uttrycK, 
äro ieke mer än 2, den nedstigandt ? dhi 1< ^ ’ 
ocli den uppstigande, bladet; men den upp 11 
gande, dels genom liopvexning, di -s genom ^ 
vaudlingj undergår förändringar, som gös a a( 
