233 
färg, gulna eller rodna, *) hvilket likväl icke är 
allmänt i synnerhet för de träd hos oss, som tillhöra 
något varmare klimater, t. e. hos ask och fläder. 
Orsaken till färgförändringen hafva Kemisterne 
förklarat. Maretot trodde att det skedde ge¬ 
nom en förändring af jernets oxydationsgrad. 
Nu vet man, att förändringen uppkommer genom 
en hämmad desoxydering, ty i bristande ljus bli 
de gula, och Becker fann att alkalier gjorde 
bladen gröna. 
Bladen skilja sig från vexterne på 2 sätt, det 
•ena genom förvissning, det andra genom fall. 
^Förvissningen äger rum hos många vexter med årig 
stam. De quarsitta efter förvissningen, förstöras 
liångsamt, tills slutligen yttre omständigheter skil¬ 
ja dem från stammen. De lemna således ofta 
slarfviga spår efter sig. Så är det till och med 
hos Palmerne, hvilkas så kallade stam ej är att 
förlikna med de Dikotyledona trädens. 
Bladens fall deremot sker med ett rent brott 
vid sjelfva utgången från trädens stam; de affal- 
ia oförvissnade, icke hopkrympta, endast farg- 
örändrade. Det är detta fenomen, som föran¬ 
ed t så många theorier för att förklara dess or¬ 
sak. Duhamel satte den i en upphörande ut- 
tlunstning; Mustel i safternes stockning; J. A. 
Murray (1785), uti knoppens påträngning; Vro- 
LIK [ bladens egna lifsperiod; Willdexow uti 
) De, gom rodna, bli vanligen först gula, t. c. It hus 
Co ri ar ia. Höggröna lilad bli mest röda, blekgrt 
mest genast gula. 
rona 
r 
30 
