242 
1 . It arkhuden. På Örtstammar och första å- 
rets skott är huden icke skild från bladens öf- 
verhud. Rudolfi påstår väl, att äfven de yngsta 
grenarno af träd eller buskar ej liafva hudöpp¬ 
ningar; men Treviranus har bevisat dem finnas 
der. 
I början fins således på stammen ingen bark- 
hud, utan en bladhud, och på köttiga och lång¬ 
samt vexande stammar, som alltid bibehålla na¬ 
turen af blad — t. e, Cactus ^arterne — , bibe¬ 
håller sig bladhuden oförändrad. 
Genom trädets vexande i tjocklek, sönderspric¬ 
ker, förtorkas och försvinner denna bladhud. 
Derigenom kommer det under varande cellul- 
lagret i kontakt med luften, blir grå eller brun, 
och får barkens vanliga utseende. Barkhuden är 
altså en senare och en annan produktion. Så 
förklarade redan Malpighi barkhudens uppkomst 
och utseende. Detta sker långsamt , så att liera 
lager under hvarandra kunna småningom öfverga 
till barkhud. På björken kan man räkna ända 
till 15 sådana skinn, och Ullo a fann på ett till 
slägtet obekant Peruanskt träd Quinales , <dver 
150. Genom vevandet i tjocklek b! il va celluier- 
ne dragna på tvären, och mera breda än lån¬ 
ga. Häraf förklaras, hvarföre de på flere träd, 
t. e. på björken, kunna afllås i cirkelflängor, 
och derföre att cellulerne ligga i förband, livil- 
ken ställning på en cylinder åstadkommer en spt 
ral-linea, understundom, enligt Thouars obse rva¬ 
tion, till och med i spiral. , 
Barkhuden liar små hål, som vi redan besk.it- 
vit uuder namn af BarUppnmgar. \i 
