243 
då antyd t, att de äro modifikationer af barkens 
lluftlakuuer; detta blir, genom barkhudens nu vi 
sade uppkomst, ännu klarare. 
Barkhuden är oledare för värme och vatten. 
Den kännes alltid lika kall; och trädet utdunstar 
mindre då huden är bevarad, än då den är af- 
1'tagen. *) 
Barkhudens ålder är ännu icke säkert känd. 
Du Petit Thouabs påstår att på Linnen blir 
den ny hvarje år; **) men det är osäkert, om 
detta är allmänt. 
Om vintren är barkhuden ganska löst fästad, så att 
den synes endast sitta quar för att betäcka den 
nya barkhuden för kölden, och vänja honom lång¬ 
samt vid luften. Den är derefter Mös, och för¬ 
torkad, afiöser sig småningom oregelbundet, och 
försvinner under det att det undre lagret intager 
dess plats. 
2. Ytterbarken, (enveloppe cellulaire Dec.), 
består endast af ceilulväfnad, som i barkens yn¬ 
gre tillstånd är grön, men i dess äldre blir brun. 
Man har redan länge ansett den för en slags yt¬ 
tre märg. Vi skola i det följande visa, att mär¬ 
gen är endast undre cellullagret af flere hopvex- 
ta blad, och ytterbarken är ursprungligen en 
fortsättning af bladstjelkarnes ceilulväfnad. 
Huru den vexer, är icke rätt väl bekant. Ge¬ 
nom stammens tilltagande i tjocklek utvidgas de 
yttersta cellulerne så, att de till slut spricka sön¬ 
der. Man observerar hos Linden ett ljust puif- 
*) Sknweb. I. i>. 158. 
*’) Ess. p. 5å. 
