278 
i ett vexande tillstånd. På lineiira blad, t. e. af 
Hyacinthen, finner man lätt — och Duhamel 
gjorde redan denna observation — att utvecklingen 
böij*ar tvärtom uppifrån, sä att emot spetsen har 
redan tillvexandet slutat, när den, undre delen af 
bladet ännu fortfar att vexa. På gren-nerfviga 
blad, t. e. Fikonblad, har Hales funnit att de 
vexa mest emot spetsen, eller att de börja och 
sluta först med basen, men vexa senast med spet¬ 
sen, hvaral man ser att bladen i allmänhet vexa 
ölver liela ytan, men hos somliga börja och sluta 
de först vid basen, hos andra tvärtom. 
Under detta vexande tillkomma inga nya inre 
organer, så att t. e. icke någon ceilul bildar sig 
sedan bladet börjat vexa, och hela vexandet be¬ 
står i cellulens egen utsträckning. Då nu organerne 
hatva mera förmåga att sträcka sig i längd än i bredd, 
så måste bladen hufvudsakligen vexa i längd, men 
föga i bredd. Väl synas de grennerfviga bladen 
ifrån en obetydlig början kunna hlifv» ganska 
breda; men vi hafva förut visat, att livarje gren- 
nerfvigt blad är egentligen sammansatt af så mån¬ 
ga blad, som det har nerfver. Cellulerne vexa 
derföre i direktionen af deras nerfver, så att det 
grennerfviga bladets vexande i bredd, är i sig 
sjelf ett vexande i längd. Denna parallelism e- 
mellan nerfverne och cellulerne är orsaken till 
cellulernes vexande i länjrd mera än i bredd. 
Ty nerfverne, såsom ursprungligen cylindrar må¬ 
ste af en mathematisk nödvändighet **) vexa mera 
*) Hai.k gcti. Trad. par BufF. j>. 2å2. 
**) Att nerfverne, som innehålla cylindriska kärl , skola, 
