303 
På samma sätt, som vextnaturen sträfvar till 
öföi gänglighet, under det djurens skattar till lor— 
gänglig heten, så hafva vexterne inga sådane ål¬ 
drar som djuren. Vi antaga i stället hos dem 
ut vechlingsgra der. 
Då vi nu finna, att vexterne hvarje år föryngra 
sig och få delar nya, hvaruti de lefva, så frågas 
hvad orsaken är till vexternes förgänglighet, dels 
1 allmänhet, dels hos den ena mer än hos den 
andra. 
Dessa orsaker äro tveggelianda, yttre ocli inre. 
Vexterne hafva en mängd yttre fiender, elemen- 
terne, djuren och menniskan, utan att som d ju¬ 
ren hafva förmåga att inse och bevara sig för fa¬ 
ran. Men för dessa tillfälligheter har en mot- 
<vigt blifvit lagd uti rotens reproduktionskraft. 
Hafva årstiderne eller insekterne förstört stammen 
ända till jordbrynet, hafva menniskorna afhuggit 
den med lian, så har hos roten blifvit nedlagda 
2 egenskaper, som bibehålla vexten det oaktadt: 
den ena, att under jordens täcke bibehålla sig 
för elementernes omskiften, och den andra, att 
under jorden hafva sin starkaste knoppningskraft 
nedlagd. 
De inre äro tvenne. Den ena är blomstrin- 
gens och fruktsättningens öfvervigt öfver blad¬ 
bildningens. Blomman och frukten dels hindrar 
bladens bildning, dels uttömmer vexten; de ver¬ 
ka således förstörande på 2 sätt. Häraf uppkom¬ 
mer örternes korta lifsperiod, och de åriga vex¬ 
ternes. Denna orsak äger ej rum hos träden. 
Deras upplösning* verkas således af en annan or- 
=>ak, nemligen al en slutlig disharmoni emellan 
