306 
föga passande injlorescenlia, men som vi vilja på 
Svenska kalla blomster. *) Frukterne äro mindre 
underkastade en sådan grenighet, derföre att de 
alltid sitta i ändan af hvarje gren. 
Såsom ett blomster utgör ett helt för sig, så 
af! al ler vanligen hela blomstret gemensamt, och alla 
dess delar uttömmas tillsammans genom blomningen. 
Det normala i en vexts utvecklingsordning är, 
att sedan bladen bildat sig, bildar sig först der- 
efter en knopp. Denna knopp får i vanlig ord¬ 
ning, först när dess blad utvuxit, knoppar i de 
nja bladens vinklar, och en bestämd succession 
under skilda perioder iakttages dervid. \;ir nu 
ordningen — af orsaker ännu okända — antici- 
peras, när i bladvinkehi vid utsprickningen en 
g en redan sitter bildad med sina blad, och det 
ofta i flere omgångar, så undergår vexten den 
förändring, som vi kalla blomning. En sådan 
anticipation har till naturlig följd en förändring 
af delarne. Grenen blir mjukare, finare, späda¬ 
re; bladen, som sitta derpå, äfvenså. Till slut 
måste utgreningen stanna, och de sista bladen 
hafva i deras vinklar, i stället för en gren, blott 
ett litet rudiment till en gren. Alla dessa sålun¬ 
da förändrade delarne har man gifvit olika namn. 
Grenarne kallas blomstjelkar (peduneuli). **) 
*) Man kunde på Tcchmska språket kalla (len plioran- 
thus, eller anthodium. Med anthodium har 
man dock hittills betecknat ett hloinhufvud. 
*♦) Man har kallat de mindre grenarne af Llomstjelkcn 
för pedicclli. Man har kallat en blomstjelk, som 
går fj ån roten , s r, a p u s. 
