415 
l 
menternes förmåga att bryta enheten, som genom 
en i skapelsen en gång deråt gifven rigtnmg. 
Detta dubbla sätt att bryta naturens ursprung¬ 
liga enhet bildar 2:ne slag af lefvande väsen, 
vexler och djur. 
Vexterne utbilda sig företrädesvis genom mo- 
menternes strid med urformen, djuren företrädes¬ 
vis genom en en gång gifven impuls åt den mo¬ 
nad, hvarutur den utvecklar sig. De förra be- 
herrskas till en del af momenterne. De senare 
beherrska dem. De förra bli derföre orörliga. 
])e senare halva rörelse. 
Utom dessa momenter, som verka på individuer- 
ne, eller med hvilka individuerne vexelverka, gifves 
det andra af vidsträcktare inflytande, som verka 
på det hela. Liksom i den liflösa naturen affinitet 
och kohesion äro individuellt verkande krafter, 
men tyngden en kraft, som sammanhåller det 
hela, så är det i den lefvande naturen, utom bild- 
ningskraften, en annan, som fördelar kropparnes 
föihållande till hvarandra. Hvarje kropp särskilt 
sträfvar ilendtligt — genom sin individualitet — 
emot de öfriga kropparne; men det lins ett slags 
stat, ett slags regering i denna slags fria verld. 
Almen, som med sina 1000 frön sträfvar att ut¬ 
breda sig öfver jorden, inskränkes af denna re¬ 
gering precist så, att den ej får utbreda sig mer 
än att de andra vexterne äfven få rum, men äfven 
så att dess slägt icke går ut. Insekterne, som 
gnaga på vexternes rot, eller på trädens krona, 
hallas med hast tillbaka af en förstörande årstid, 
eller af de samlade foglarne, för att jeint så mån¬ 
ga plantor må skonas, att ej slägtet försvinner. 
