28 
8<i gifves det hos alla dessa enheter jernväl en olikhet i sättet att 
Ii am ställa ursprungligen lika eller motsvarande elementer. Finnes 
denna olikhet, sa bör väl graden deraf — om den är större eller min- 
drc icke anses inverkande sä, att den större olikheten anses uttrycka 
ett annat slag ai metamorplios än den mindre. 
Vi antaga således att det gifves en collateral metamorplios, som 
bestämmer organernes olikhet inom individet, individernes inom arten, 
arternes inom slägtet, slägtenas inom familjen o. s. v.; utgående från 
lika eller hvarandra motsvarande elementer blifva organerne, indivi- 
derne, arterne, slägtena o. s. v. olika derföre att de utveckla liknande 
anlag efter en olika plan. 
Men gifves det en collateral metamorplios för alla dessa enheter, 
så gifves det väl äfven en successiv för dem alla. Har det ena orga¬ 
net, individet, arten, slägtet, utvecklat sig på ett annat sätt än det an¬ 
dra, så har äfven hvardera för sig undergått en utveckling, och detta 
ifrån ett ofullkomligare stadium till ett fullkomligare, enär vi i natu¬ 
ren öfverallt finna att det är i denna riktning som utvecklingen för¬ 
siggår. Den successiva metamorpliosen visar sig sålunda hos organet 
deruti, att det från en enklare form öfvergår till en mera complice- 
rad (fullkomlig)- så begynner t. ex. spiralkärlet hos vexten som en 
enkel cellul, så begynna de högre djurens sammansatta organer under en 
mycket enklare form. Sammanfattningen af dessa organernes smånin¬ 
gom skeende förändring och möjligen framkomsten af nya, under det 
äldre försvinna, utgör sjelfva indi videts utveckling-, det är ett ge¬ 
nom sina bjerta öfvergångar starkt utpregladt exempel på den succe- 
siva metamorpliosen hos individet, som vi finna hos insecterne. Att 
äfven colon ien har sin successiva metamorplios ha vi sett, hos ma- 
neterne, der ett enda ägg utvecklar sig till ett helt stånd, hvilketun¬ 
dergår en series af förändringar, hvarigenom det småningom öfverfö- 
res ifrån en mycket enklare till en mera sammansatt form och slut¬ 
ligen upplöser sig i en mängd skiljda individer. Hos de högre vex¬ 
terne är den sedan Göthe så kallade adscenderande metamorpliosen 
exempel på coloniens successiva metamorplios. Ståndet, hos vexten 
framkommer liksom hos maneterne ur ett enda ägg och har som de 
sin särskilta oeconomie för ståndets tillvext i sin helhet. Det förökas 
på samma sätt genom knoppar och grenar och utvecklar sig till en 
mångfald af appendiculära delar, som motsvara de enkla individerne 
hos djuret. Men i stället för att de enkla individerne hos maneterne 
slutligen skilja sig från den stam, der de utvecklat, sig, så qvarsitta 
de hos vexten. En enda befruktning frambringar hos båda en följd 
a f generationer, deraf hos maneterne än alla äro hermaphroditer, än 
några hannar, andra honor, under det att hos vexterne de första ge- 
nerationerne äro könlösa, de sista utvecklade l.annor och honor. Ilos 
de högre djuren utvecklas individerne icke längre fastsittande vid en 
gemensam stam, och coloni under form af stånd förekommer således 
