38 
ten-område, men denna obestämdhet snart upphör, sedan hvardera kom¬ 
mit in i sin särskilta flod-dal, sa äro dessa naturformernas utvecklingsse- 
riei närliggande och synas obestämda i sin begynnelse, men divergera> 
mer och mer, och ia snart hvardera sina bestämda characterer. 
Några naturforskare (Bonnet m. fl.) ha föreställt sig, att alla vä¬ 
senden i naturen utgjorde en oafbruten kedja, der den ena länken 
utan märkbart språng öfvergick i en annan. Då man likväl fann att 
de luckor, som förefunnos i denna kedja, icke fylldes af nyare upp¬ 
täckter, utan att dessa ofta förekomma som utvecklingar i alldeles 
nya riktningar, så öfvergaf man småningom detta föreställningssätt. 
Ibland de nyare naturforskare, som sysselsatt sig med det naturliga 
vextsystemets construction, synas flera antagit föreställningen om ett 
successiit stigande i fullkomlighet för vextsystemet i sin helhet, enär 
de både tvistat om hvilka vexter som borde anses såsom de fullkom¬ 
ligaste, och i den systematiska uppställningen alla de ofullkomligaste 
vexterna föras tillhopa i begynnelsen eller slutet af systemet, liksom dessa 
följas eller föregås af dem som ansetts närmast i fullkomlighet, och så 
hela vägen. Men hade naturen skapat sina väsenden till en enda så¬ 
dan utvecklings-series, så skulle en enda typ genomgå dem alla - , men 
vi finna lätt att så icke är förhållandet. Inom hvilken som helst, äf- 
ven enskiltare grupp, vi vilja betrakta, finna vi icke ett sådant enkelt 
uppstigande ifrån lägre till högre, eller tvertom. Till den fullkomli¬ 
gaste fisken sluter sig icke genom naturlig förvandtskap det ofullkom¬ 
ligaste amphibiet - , icke det ofullkomligaste däggdjuret till den högst 
stående fågeln. På samma sätt stå icke de. högsta Radiaterne närmast 
de ofullkomligaste Leddjuren, icke de högste Molluscerne närmast de 
lägste Vertebraterne. 
Under erkännande häraf, synes man nu allmänneligen tro att ett 
nät, hvars maskor sammanhänga i en mängd olika riktningar, gåfve en 
närmare föreställning af de förhållanden, hvari naturväsendena grup¬ 
peras (v. Hoeven Handb. der Zonl. p. .7,9). Men icke heller detta be¬ 
traktelsesätt synes mig böra godkännas. Icke kan man på fullt all¬ 
var vilja påstå att Cetaceerne bilda en öfvergång till Fiskarne, derför 
att de simmma med fenor, eller Vespertilionerne, för att icke tala om 
Sciurus volans, till Foglarne, derför att de flyga; icke stå Ödlor och 
Batrachier närmare däggdjuren derföre att de ha utbildade extremi¬ 
teter, eller ormarne närmare fiskarne derföre att de ha det mindre. 
Med ett ord, icke antyder en enskilt egendomlighet, hvarigenom en 
grupp öfverensstämmer med en annan, ett närmande till denna; det 
antyder på sin höjd en analogi i utbildningen al ett visst parti, olla 
antydande en likhet i lefnadssätt, hvarföre vissa organer utvecklas på 
ett någorlunda lika sätt, passande för det ändamål de afse. Derför 
flyga vissa inseeter lika väl som Foglar och Vespertilioner, under det 
andra simma liksom Fiskar och Cetaceer, eller springa liksom Strut¬ 
sar och Mammalier. Vi kunna således icke godkänna detta tal om öf- 
* r gångar åt olika håll, som man öfverallt finner hos de systematise- 
ve 
