18 
arten, är hela vextens slut-mål, så måste derifrån hemtade characterer 
ha det högsta värdet, sä måste vexter, som deri visa öfverensstäm- 
melse, nödvändigt vara närmare beslägtade än de som deri äro olika, 
t’tan tvifvel är detta argumenterande ialskt. Skulle hela vextens idé, 
skulle alla de egendomligheter, som just göra den till en art för sig, 
vara för mindre än sättet hvarpå arten fortplantas? eller är icke fast¬ 
mera detta att anse såsom en af dessa egendomligheter, såsom en akt 
i detta lif — den må nu ock vara en af de vigtigaste; och följakt¬ 
ligen är det lifvets totalitet, alla artens egendomligheter, som böra 
tagas i betraktande vid bestämmandet af slägtskapen. 
Det är ännu en annan omständighet, som anses ge vigt åt den 
Jussieuska principen om characterernes olika värden och subordina- 
tion, den nemligen att en character af högre ordning säges draga med 
sig flera af en lägre. Således, säger man, då vi veta att en vext är 
Monocotyledori eller Dicotyledon, så veta vi med detsamma att dess 
inre byggnad måste vara beskaffad på ett visst sätt; vi veta huru den 
gror och förgrenar sig, huru bladen äro nerverade, af huru många 
delar blommans kransar bestå o. s. v. Visserligen synes det vara rik¬ 
tigt att hos den typ, som Monocotyledonerna framställa, är embry¬ 
ots bildning, stammens structur, bladens form, blommans kransar 
vanligen öfverensstämmande, och mer eller mindre olika Dicotyledo- 
nernes, men dock gifvas derifrån flera undantag. Så kan man väl 
knapt kalla Orchideernes och Burmannniernes embryo monocotyle- 
dont; det torde snarare kunna jemföras med flera ibland de dicoty- 
ledona vexternes (Droseraceernes , Pyrolaceernes). Nvctagineer och 
Podophylleer ha Monocotyledonernes spridda kärlknippen, under det 
flera Monocotyledoner (Äloe , Dracana) liar ved, närmast motsvarande 
Dicotyledonernes. Dioscoreernes och Menispermeernes blad äro så 
lika, att man omöjligen kan kalla dem mera monocolyledont bildade 
hos den ena familjen än hos den andra. En mängd Dieotyledona 
blommor ha 3-taliga blomkransar, under det några monocotyledoner 
ha 2—4 taliga, till och med tenderande till 5-taliga (Musa). 
Om jag således med den Jussieuska skolan antar att en character 
drager en annan med sig, månne icke ett sådant antagande vore orik¬ 
tigt? Om jag med Jussieu slutar: 
Gräs och Liljevexter äro Monocotyledoner, 
Alla gräs och Liljevexter ha spridda käslknippen, 
Alltså ha alla Monocotyledoner spridda kärlknippen, 
månne jag icke begår samma fel som om jag slutade: 
Gräsen ha lineära blad, 
Alla gräs ha ofullkomligt utbildade blommor, 
Alltså ha vexter med lineära blad ofullkomliga blommor, 
ett slags felslut, som man ofta påträffar hos de systematicerande Bo- 
tanisterne. Fries säger; (Bot. Utjiygter 11. p. 153): "Frukten hos 
vexterna är af underordnad vigt, emedan den hvarken inverkar på 
