66 
former med ofullkomligare (diclina och apetala ) till dem med fullkom¬ 
ligare (polypetala och gamopetala) blommor. 
Detta betraktelsesätt medför nödvändigt ett annat. Rlomdelame, 
framkommande på en förkortad axel, måste ha en större eller mindre 
benägenhet att sammansmälta sinsemellan, allt efter det utrymme, som 
förefinnes, och den form de under utvecklingen antaga. På det van¬ 
ligtvis coniska receptaculum måste väl de inre delarne i de flesta fall 
antagas ha ett mindre utrymme än de yttre, de inre delarne således 
en större benägenhet att sammansmälta än de yttre. Carpellbladen, så¬ 
som de innersta och sist utvecklade delarne, böra derföre både oftast 
förekomma färre till antalet än de yttre kransarnes delar, och oftare 
sammansmälta sinsemellan. Carpellernes 2- 3- 5-tal, eller större mängd 
på ett starkt utveckladt receptaculum, torde sålunda böra tillskrifvas 
dylika förhållanden. Lika litet som carpellernes stora antal hos en 
Potentilla, en Kanunculus, en Alisma o. s. v, kan antagas såsom ett be¬ 
vis för dessa slägtens slägtskap, lika litet kan carpellernes 2-tal be¬ 
visa något för de dermed oftast försedda gamopetala vexternes inbör¬ 
des slägtskap. Liksom det förra synes antyda en ofullkomligt genom¬ 
förd blom-metamorphos, så synes det sednare bero al en axelns rela¬ 
tivt starka sammandragning (icke utveckling), d. ä. fullkomligare om- 
metamorphosering. Ståndarnes oftare framträdande sasom skiljdaoi- 
ganer är väl beroende af deras egendomliga — ej nertill utbredda 
form. Är metamorphosen starkare genomförd hos de gamopetala än 
hos de polypetala vexterne, så bör utrymmet vara mindre hos de förra 
än hos de sednare, och filamenterne således oftare sammansmälta med 
petala i en sambladig än i en mångbladig blomkrona. 1 tvecklings- 
historien lär oss vidare, att petala oftare uppträda i krans och nästan 
alltid uppkomma samtidigt, under det sepala ofta uppkomma efter 
hvarandra och ofta förblifva i quincuncial ställning. 
Det gifves en mängd characterer, som hvila på dessa och dylika 
förhållanden, och hvilka vi sålunda icke kunna antaga såsom bevis 
för affinitet. De antyda, enligt vårt sätt att se, stadier i metamorpho- 
sens genomförande, och dessa kunna och måste tänkas motsvariga äl¬ 
ven hos mycket olika typer. Vi anse således icke talrika imbricerade 
sepala, eller ett bestämdt antal ställda i quincunx, eller med valvat 
»'Stivation, såsom bevis för affinitet. Vi kunna rätt väl föreställa oss, 
att hos en mycket naturlig grupp de llesta kunna förete metaroorp io- 
sen till samma grad genomförd, men icke hindrar detta att Fremon- 
tia eller Cochlospermum - med en calyx quincuncialis - kunna vara 
nära beslägtade med de med valvata sepala försedda Malvaceerne. Det 
kan i allmänhet tillhöra en viss typ, att foga eller mycket omtne a- 
morphosera den yttre blomkransens organer, men icke bor t ex. Tra- 
descantia discolor skiljas från Commelynaceerna, derför att hos den 
förra sepala äro petal-lika, under det de äro grona hos de flesta Lom- 
melvnaceerne-, eller Thysanotus skiljas från sina samslägtingar, derlor 
att ett motsatt förhållande äger rum med vissa arter hos den. Icke 
