16 
och N. lutea. När man sedermera af den ena ater fann 
flera former, skiljde man dessa genom nya tillagda ord. Uti 
Bauhins pinax finnes sälunda en N. lutea major, en N. lutea 
minor magno ßore, en N. lutea minor parvo flore, en N. lutea 
minor flore fimbriato. Man fortsatte pä denna väg i den 
män man nrsldljde flera former, sä att hos Tournefort upp- 
räknas under hvarje af honom antaget slägte en rad af for¬ 
mer, betecknade pä detta satt. Beteckningen med 2:ne ord 
kan man säledes spära längt tillbaka, men de betecknade 
snarare en karakter, än utgjorde ett namn i den Linneiska 
meningen, och de hade icke nägot bestämdt värde, sä länge 
man icke gjort sig reda för skillnaden af slägte och art, va- 
rietet och älders-olikhet; de utgjordes sä att säga af mynt 
af olika värden, koppar, silfver och guld under samma prägel. 
Slägten och arter mäste sälunda först fastställas, och det var 
väl äfven af detta skäl som det Linneiska namnsystemet fö- 
reslogs först sedan de andra reformerne blifvit genomförda. 
Bäde i Flora Suecica af 1745 och Flora Ceylanica af 1747 
har Linne ännu qvar det äldre betecknings-sättet för arterna, 
och det var egentligen först i Species plantarum af är 1753 
som den nya nomenclaturen fullständigt genomfördes t . Ännu 
i andra editionen af Species plantarum af 1762 stä species- 
namnen införda pä ett satt, som pä en gäng künde tillfreds- 
ställa det förut begagnade och det nya namn-systemet. Att 
namn-reformen utgjorde en utomordentlig lättnad för veten- 
skapen, derom torde nurnera knapt kunna vara mera än en. 
mening, och sä vidt jag känner har ocksä det Linneiska namn¬ 
systemet öfveralt blifvit antaget. 
Genom en Serie af särskilta arbeten hade sälunda Linne 
omgestaltat heia den del af vetenskapen, som han omfattade; 
1 Uti Pan Suecicus af 1749 användas species-namn, säsom ett 
”breve ... epitheton, quod tarnen ex ipsa Flora illustratur”. 
