14 
ä andra att utfinna de karakterer hvarigenom arterne ätskiljdes, 
och slutligen att ordna desse inom slägtet. Man finner af mänga, 
pä olika stallen i Linnes arbeten ofta äterkommande uttryck, 
hvilken stör vigt han lade pä denna del af sitt reformato- 
riska yerk. Han uttalade sälunda att all verklig kunskap 
mäste grunda sig pä kännedom af arterne (omnis vera cog- 
nitio cognitione specifica innitatur). Han lade likaledes den 
största vigt derpä att hos hvarje art uppsöktes och i sä korta 
ordalag som möjligt angafs den character essentialis, hvar¬ 
igenom den skiljdes frän andra. Linne sökte sjelf sä noga 
som möjligt att följa denna regel, och det var ntan tvifvel 
genom hans klara uppfattning af dessa arternes karakterer, 
och hans stora förmäga att nttrycka dem, som hans art- 
diagnoser blefvo mästerstycken, som ännu i dag hvarje sak- 
knnnig mäste heundra. Hör man sig mödan att genomläsa 
Critica botanica, sä mäste man deraf fä det intryck, att Linne 
är 1737 redan klart uppfattade bäde reformens art samt svä- 
righeterne af det arbete, som pä detta omräde föreläg honom. 
Han begynner den del af Critica, som behandlar species 
diagnostiken med orden: Partem aggredior Botanices in Twnc 
usque diem intactam, och han redogör sedan utförligt för 
hvad som mäste göras. Det var likväl först 15 är sednare, 
som han künde utgifva Species plantarum, deraf ännu, 9 
är sednare, utkom en ny upplaga ytterligare utarbetad. Uti 
företalet Säger han sjelf att han, för att icke vilseledas af 
föregängarnes oklara beskrifningar, med flit icke upptagit 
andra arter än de han sjelf sett. Det är säledes nästan 
uteslutande efter egna observationer, som han bäde uppställer 
och karakteriserar arterne. Uti Bibliotheca Botanica kallar 
Haller Linnes arbete: maximum opus et ceternum; han be- 
klagar endast att Linne icke haft tillit tili andras observa¬ 
tioner öfver mera sydländska arter, hvarigenom arbetet skulle 
vunnit i fullständighet. 
