31 
som för Utskottet uplästes. Hwarefter bemälte Ryttmästare widhanden gaf, thet 
Herr Archiatern Linnasus, uppå gjorde föreställning icke welat sig utlåta, hwad 
praemium han åstundade, utan aldeles öfwerlämnat thet till Utskottets och Rik- 
sens högl. Ständers bepröfwande, samt at det begärda profwet till å daga 
läggande af thes hemlighet, woro så mycket swårare för honom att wärckställa, 
som saken i sig sielf är ganska simple, och sjelfwa hemligheten i samma 
ögnablick uptäcktes, enär then bestyrekes, och hade han warit af then taneka, 
om icke för wissa af Utskottets Deputerade honom må tillåtas at giöra prof». 
Den här omtalade promemorian är tvifvelsutan den, som i det följande meddelas. 
Att närmare redogöra för detta ärendes vidare behandling är här ej rätta 
platsen. Här må blott nämnas, att deputationen den 4 Juli utsåg »wissa 
ledamöter, som inom sig på heder och tro försäkra, att eij uppå minsta sätt 
yppa hemligheten»; att Linné vid sammanträde den 27 s. m. för dessa utförligt 
redogjorde för sin »hemlighet»; att han företedde af honom i flodmusslor i 
Upsala-ån producerade pärlor, som af Juveleraren Berg ansågos »för ganska 
wackra och af sä besynnerlig godhet, att han, såsom okunnig om försökets 
ändamål, förklarat wara skada någon af dem söndra» för undersökning af deras 
inre byggnad; att den 30 s. m. för deputationen anmäldes, att »sådana om¬ 
ständigheter sig yppat, att the [de delegerade] ansett nödigt till at wända 
sig till Höglofliga Secreta Utskottet med de Considerationer, som derwid före¬ 
fallit, samt hwad mått och utwägar derwid borde tagas»; att Secreta utskottet 
efter åtskillig öfverläggning den 28 Jan. 1762 beslöt uppskjuta frågans af- 
görande, »till dess man finge se, hurudan penninge-tillgången framdeles kunde 
blifwa». 
I Secreta utskottet hade Linné tvenne kraftiga förespråkare i biskoparne 
E. Halenius och C. Fr. Mennander, och särskildt den senare gjorde allt, hvad 
han förmådde, för att åt Linné skulle lemnas en nationalbelöning ej blott för 
»pärleympningen», utan äfven, och ännu mer, för hans öfriga förtjenster. Ge¬ 
nom honom inlemnades ock till utskottet det Memorial, som här meddelas 
såsom n. 12. Jfr. f. ö. härom Linnés bref till Mennander d. 29 Jan. 1762, 
som i det följande skali meddelas. — Med detta icke att förblanda är ett annat 
Memorial, som finnes tryckt i Handlingar ur v. Brinkmanska archivet på 
Trolle-Ljungbg, utgifne af Gust. Andersson I s. 247, hvilket uppgifves 
vara af Mennander den 29 Jan. 1762 inlemnadt, »men författadt af Linné sjelf». 
Detta har nämligen helt säkert flutit ur Mennanders egen penna. Därur må 
här blott citeras följande: »Till slut kan jag rent ut säga, hvad som föranlåtit 
mig att underkasta detta R. H. Ständer, neml. att då jag senast råkade Linnaeus 
såsom en gammal bekant, berömde honom för sin flit, men beklagade, att jag 
såg åldren gjort honom gammal, då fick jag till svars: Jag har sökt, om flit 
och arbete hos oss kan göra någon förtjenst. Jag har vunnit denna utmärglade 
kroppen. Jag har förkortat mina dagar, att allenast några få ligga öfrige i 
dräggen. Men det mest grämer mig, är att jag således mördat mina många 
omyndiga barns fader utan att kunnat lämna dem droppfritt tak öfver hufvudet». 
— Resultatet blef, att den »nationalbelöning», som Svenska staten lemnade, 
endast bestod i Linné tillerkänd rättighet att själf utse sin efterträdare. 
Ej osannolikt är, att Linné utom de nu omnämnda inlemnat ännu ett 
Memorial till Secreta utskottet, och detta ett synnerligen viktigt. Sedan näm- 
