292 
i theras ansökning icke wilfara: emedan månge kunna äga uti wetenskaper er¬ 
forderlig kunskap, men likwel gjenom oanständig wandel giordt sig till åstundad 
befordran owärdige». 
Hvad Linné härtill svarade, kan man sluta till af hvad därefter antecknats: 
Hwad Testimonia Academica anginge, så borde man förmoda, thet 
M. V. Consistorium ej kunde annat än anse dem för öfwerflödige, då 
ännu ingen Medlem sig till Sacrorum Ordinum undfående anmält, utan 
att wara försedd med Testimonio Nationali, hwartill M. Y. så mycket 
mindre lärer bära ett skäligt misstroende, som desse tagas till grund wid 
Academiska witnesbördens utfärdande, utom det, att den anförde Kongl. 
Förordningen såsom endast rörande dem, hwilka sig till Rättegångswerken 
applicerat, icke tillägger M. V. Consistorium stöd till sitt påstående. Det 
tyckes således strida med M. V. Consistorii billiga ömhet att inleda Stif¬ 
tets barn i en onödig och för de flesta känbar kostnad. 
Beträffande de af M. V. Consistorio fordrade Prestebewis om Mini- 
sterii Candidatorum sorgfälliga nytjande af sine Salighets medel, så wore 
det en sak, hwilket man aldrig förmodat bordt komma i fråga. H:r Ar- 
chiatren hade af andra Nationers Inspectorer gjordt sig underrättad att 
deras Consistorier aldrig fordrat sådana betyg. Herr Archiatren wore 
öfwertygad det Nationens medlemmar hade af M. V. Consistorii Asses¬ 
sorer fått hugna sig af så grundeliga underwisningar i Salighets läran, 
att han för sin del icke kunde misstänka dem för en grofware afwäg; 
och alra minst dem, hwilka under M. Y. Consistorii noggranna upsigt 
erna upoffra sin framtid, åt Församlingens tjänst. 
Sidst har M. Y. Consistorinm anhållit, det wille Herr Archiatren 
alfwarligen förehålla Nationen, att the ej sig från Academien begifwa 
innan the hunnit den förkofran, hwilken kan göra them till befordran 
wärdige. Herr Archiatren hade icke underlåtit något tillfälle att förehålla 
den förbindelse hans Landsmän ålåge till att gjenom tidens rätta an- 
wändande göra sig till nyttige medlemmar af kyrkan och staten. Men 
såsom somlige få fägna sig af lyckeligare tillfällen och fördelaktigare 
snillegåfwor änn andre, så wore det omöjeligit att binda allas förkofran 
så till wiss tid som till wiss högd. Dock ehuru han icke funne sig med 
skäl kunna hindra den att wid Cleresie Staten söka sin lycka, som sjelf 
trodde sig derwid finna utwäg, wille han dock hafwa Nationens medlem¬ 
mar gunstigt påminnta att förwärfwa sig behörig insicht, innan de wåga 
anträda ett så wigtigt Embete.» 
