mlýnu Matoušovu) vykazuje h =2-84. Tato kolísající h dokazuje pro¬ 
měnlivé složení horniny pokud se týče vzájemného poměru lehčích a těžších 
součástí. K témuž výsledku vede i měření poměrného množství součástí, 
jež vykonána byla pomocí Hirsch waldo va 1 -) okularu planimetri- 
ckého na výbrusech; hornina z téhož lomu vykazuje značnou proměnlivost: 
Syenit od papírny 
í 13-5% pyrox. : 21-7% biotitu : 64-8% živců a ost. 
\ 14-7% „ : 28-7% „ : 56-6% „ 
Bledých součástí jest však vždy více nežli barevných (65 : 35 resp. 
57 : 43). 
Mikroskopicky lze zjistiti součásti: 
podstatné: Biotit, pyroxen monoklinický (diallag) a rhombický (hy- 
persthen), orthoklas. Méně hojný až sporý jest plagioklas. 
Vedlejší: Křemen, apatit, rutil, (magnetit), ilmenit, pyrit. 
Druhotné: Vedle obyčejných produktů rozkladu: titanit a amfibol. 
Sloh horniny jest holokrystalický, hypidiomorfní. 
Biotit činí jednotlivé resp. do plástviček seskupené lupénky až přes 
1 mm veliké a přes 0-6 mm silné, obyčejně allotriomorfně omezené. Zřídka 
pozorujeme stopy omezení idiomoríního s rovnými plochami basalními, 
po případě i náběh k postrannímu šestibokému omezení. Obyčejně na 
řezech plošných i příčných lze spatřiti obrysy nekrystalové, laločnaté; 
do lupénků vnikají od ploch spodových hluboké choboty, jež na řezech 
plošných jeví se v podobě okrouhlých otvorů. Na okraji i do vnitra otvorů 
těchto přecházejí lupénky biotitu v úzce proužkovité útvary rostité, jež pro¬ 
zrazují tendenci choboty a otvory v lupénkách, nepochybně magmatickým 
leptáním vzniklé, opět vyhojiti (tab. obr. 1.). Zvláště pěkně lze tyto růstové 
zjevy pozorovati na příčných řezech lupénků, při čemž kostrovitě vyvinutá 
část jejich tvořena jest úzkými, často červovitě se vinoucími proužky. 
Konce rostitých útvarů bývají dosti dokonale krystalově vyvinuty, jevíce 
často zřejmé omezení šestiboké. Zóna kostrovitá bývá někdy úzká, jindy 
však značně široká, vbíhajíc dáleko dovnitř biotitického lupénku (tab. 
obr. 2). 
Barva biotitu ve výbruse na řezech basalních jest temně hnědo- 
červená, na příčných řezech v obyčejném světle žlutohnědá. Na těchto 
jeví se silný pleochroismus s mohutnou absorpcí; paprsek kmitající 
li č bledé hnědožlutý, 
-L č černohnědý s tonem do červena, skoro neprůhledný. 
Dle vlastností těch, jimiž blíží se lepidomelanu, možno považovati 
tento biotit za bohatý Ti. 
Biotit uzavírá v sobě vedle zrnek ilmenitu a snad i něco magne¬ 
tovce zrnka pyroxenu rhombického i monoklinického, jež v případech 
13 ) Centralblatt f. M. etc. 1904, 030. 
IV. 
