podobu lupénků hnědavě narůžovělých, uspořádaných do roviny kolmé 
k é hypersthenu. 
Barva zrnek hypersthenových jest hnědá s tonem do žlutá; ve 
výbruse jsou průřezy v obyčejném světle skorém čiré, nažloutlé až na¬ 
zelenalé. 
ThážW jest rovnoběžné. Mezi skříženými nikoly jest hypersthen 
zřejmě vláknitého slohu; 16 ) mezi vláknitými subindividuy shledáváme 
něco čiré substance, jež dle lomu i dvoj lomu zdá se býti křemenem. 
Pleochroismus jest zřetelný i ve výbrusech: 
a ( = b) barva žlutavě narůžovělá, 
{3 ( — <*) „ načervenalá, 
Y ( = é) „ velmi bledě zelenavá. 
Lom jest značně vysoký, dvoj lom však nízký; na základě srovnaní 
barev interferenčních ve vhodných průřezech hypersthenu a orthoklasu 
plyne pro řez blízký rovině os optických a (co 0), hodnota dvojlomu 0-011 ; 
na řezech dle b (0«) vykazujících výchoz ostré střednice, nalezen dvoj- 
lom y _ p = 0-003—0-004. Ostrá střednice = a, ráz optický tudíž —; ráz 
délky sloupků jest 
Osní obrazec následkem nízkého dvojlomu jest rozmazaný, s širokými 
isogyrami; proto lze provésti určení uhlu optických os (pomocí M a 11 a r- 
d o v y konstanty a čočky Bertrandovy) toliko velmi přibližně na 
2E= 75°—90°. 
Nepříliš silný pleochroismus hypersthenu svědčí, že náleží ku členům 
železem nebohatým; záporný ráz však nerostu zároveň dokazuje, že obsah 
FeO + MnO > 10% P) 
Lupének, vyříznutý dle (0»), byl žíhán po dobu 1 minuty na lžičce 
platinové před dmychadlem; 18 ) barva lupénků stala se tmavší, stoupla 
též absorpce. Pleochroismus po vyžíhání byl: 
Y : barva temně červenohnědá, 
(3 : „ světleji 
Hypersthen jest tu a tam obrůstán pyroxenem monoklinickým, 
tvořícím kolem něho obrubu. V jednom případě bylo pozorováno i jich 
prorůstání, an monoklinický pyroxen tvořil rovnoběžně uložené, současně 
zhášející partie ve velkém jedinci hypersthenu. 
V hypersthenu zarostlá jsou zrnka rudní, dále útlé jehlice dosahující 
až 0-4 mm délky, méně však nežli 0-001 mm šířky. Při silném zvětšení 
a zdviženém kondensoru mají tyto jehlice barvu hnědou s tonem do žlutává. 
Uloženy jsou vždy kolmo k ose c. Vedle nich nalézáme však i hojně krátkých 
* 8 ) Viz H. Rosenbusch, Mikr. Physiogr. 1905. I. 2. 149. 
17) H. Hintze, Handbuch d. Min. II. 1897. 963. 
1B ) E. Bořický, Archiv pro výzkum Čech, díl III. odd. 5. 1877, 44. 
IV. 
