12 
Orthoklas uzavírá ve velikém množství v sobě drobné, kolem 
' 0 05 mm veliké jedince pyroxenu, biotitu, plagioklasu i křemene vývinu 
vesměs idiomorfního. Uzavřeniny ty jsou někdy nepravidelně v průřezu 
rozšířeny, jindy však koncentrovány jsou do středu zrna orthoklasového, 
kdežto okraj ní zóna jest jich prosta. Velké množství těchto všech uzavřenin 
dodávají orthoklasovým průřezům mezi skříženými nikoly vzhled sítovitý. 
Hojně přítomny jsou též v orthoklasu sloupky apatitu, zhusta napříč 
zpřerážené. 
Velké krystaly pyroxenu, biotitu i plagioklasu (včetně myrmekitické 
srůsty) zasahají do orthoklasu, zřídka však bývají jím kol dokola obkli¬ 
čovány a uzavírány. Uspořádání zrn a krystalů součástí těch mezi velkými 
zrny mladšího orthoklasu činí spíše dojem, že růstem jeho byly součásti 
ty odstrkávány a shrnovány do skupinek a proužků, v nichž je nalézáme. 
Křemen jest přítomen v množství malém, většinou jako nej mladší 
součást. Vyplňuje proto prostory, jež zbyly mezi součástmi staršími. Jak 
výše bylo popsán" 1 , vyloučilo se však něco křemene již před biotitem resp. 
s ním současně, rovněž pospolu s plagioklasem (myrmekity) a v podobě 
idiomorfních jedinců před orthoklasem 24 ). Tato starší perioda vývinu 
křemene jest, jak se zdá, rozšířeným znakem žulovitých hornin okraje 
středočeského massivu: shledal jej B. K a t z er 25 ) na styku žuly a břidlice 
a považoval jej za následek endogenní metamorfosy kontaktní, popisuje 
jej též J. Fišer 2 *), dle něhož vylučoval se křemen a živec současně 
s amfibolem. Fišer spatřuje příčinu této anomálie ve vývinu v silném 
vnějším tlaku, jenž působil na tekuté magma během krystalisace. | 
Apatií tvoří štíhlé, tenké sloupky, obyč. dlouhé kolem 1—2 mm 
a široké kolem 0-2—0-6 mm, zhusta napříč rozpukané; někdy bývají kry¬ 
staly apatitové krátké a široké. Apatit jest uzavřen v součástech barevných 
i v nebarevných. Z oněch zvláště biotit hostívá veliké množství apatitových 
sloupečků, jež provázívají pleochroické dvůrky, jak o nich dříve byla řeč. 
Polově plochy krystalů apatitu jsou nedokonalé, zakulacené, v pásmu 
svislem však jsou plochy prismatické ostře vytvořeny. 
Ruda jest v syenitu několikerého druhu. Část jí náleží k nejstarším 
vyloučeninám magmatu; má podobu drobných (0 01-0-04 mm velikých) 
zcela opákních zméček v napadajícím světle černošedých, kovově lesklých. 
Obrysy zrnek těch jsou zaokrouhlené, nezřetelně šestiboké až i hůlkovitě 
protáhlé. Jsou vrostly ve všech součástech, pyroxenech, biotitu, živcích, 
i v hůlkách apatitových. Náležejí jednak magnetitu (snadno rozpustný 
v HC1), jednak ilmenitu (nerozpustný v HC1); magnetitu jest velmi málo, 
jak prozrazuje též analysa horniny, v níž veškeré železo mohlo býti jen 
jako dvoj mocné určeno. 
2 ) Křemen tvoří též pegmatitické srůsty s orthoklasem. 
25 ) Jhb. g. R.-A. 38. 1888, str. 408. 
“) Kr. Č. sp. n. 1900, č. 17, str. 50. 
IV 
