17 
byla účinkem později do horniny vniknuvších plynů a par postvulka- 
nických, provázejících asi mladší injekce aphticko-pegmatitické. Že proměna 
pyroxenu v amfibol vskutku závisí (alespoň z části) na přítomnosti puklin, 
jež umožňovaly vnikání postvulkanických emanací do horniny, dokazuje 
pěkně jeden ze vzorků, sebraných v lomu u papírny. V něm pozorujeme 
již prostým okem úzké, celkem rovnoběžné šmouhy, způsobené zákalem 
součástí, hlavně živců; šíře šmouh dosahuje až 1 mm, místy se však zúžují. 
Ve výbruse lze mikroskopem postřehnouti, že místy nej silnějšího zákalu 
táhnou se ve Šmouhách těch stopy puklin, od nichž na obě strany dál se 
rozklad živců; jím způsobený zákal (v prostupujícím světle špinavě hnědo- 
žlutý) vytrácí se do vnitra živcových zrn, čím dále od pukliny, tím jest 
slabší. Lupénky biotitu, jež v této zakalené zóně leží, zůstávají zcela čerstvé, 
za to však pyroxenová zrna v zakalené zóně ležící jsou proměněna zcela 
v amfibol. Zrna pyroxenu ležící opodál vykazují proměnu tu slabší, nejvýše 
od krajů a puklin. 
Amfibol, vznikající z pyroxenu, jest slohu stébelnatého, barvy bledě 
zelené, zřetelně pleochroický mezi barvou žlutě zelenou a modře zelenou. 
Lom amfibolu jest nižší ve všech polohách, nežli lom acetylentetrabro- 
midu 30 ) [n = 1-641 pro světlo Na), náleží tudíž k aktinolitu. 
Že nejedná se při vzniku amfibolu o přeměnu atmosferiliemi, dokazuje 
jednak biotit, jenž zůstává při této přeměně zcela čerstvý, ač atmosferi- 
liemi záhy bledne a mění se ve chloiit, jednak zkušenost z hornin jiných, 
že větráním pyroxenu nikdy amfibol nevzniká. 
Mnozí z petrografů vykládají přeměnu pyroxenu v amfibol jako 
následek horského tlaku, tedy jako produkt dynamometamorfosy. 31 ) 
Ač, jak bylo uvedeno, souvisí v syenitu táborském přeměna pyroxenu 
v amfibol s existencí trhlin, tedy také tlakem vzniklých poruch, umožňující 
agenciím postvulkanickým vstup do horniny, nelze za to míti, že by tlak 
v našem případě byl příčinou přeměny. V četných případech nestačila 
deformační síla ani na pronikavější kataklasu či na rovnoběžný sloh, není 
tedy myslitelno, že by byla mohla zoůsobiti tak intensivní přeměnu mole¬ 
kulární. Vskutku též E. W e i n s c h e n k 3 ) považuje přeměnu pyroxenu 
v amfibol za produkt processů pneumatolytických, J. de Lapparent 33 ; 
pak totéž dokázal pro gabbrodioritické horniny od Saint-Quay-Portrieux, 
v nichž rovněž byly pyroxeny proměněny v amfibol emanacemi, prováze¬ 
jícími intrusi apliticko-pegmatitickou. 
Na počátku přeměny vzniká jemně vláknitý amfibol, jenž tvoří kolem 
pyroxenu obrubu a vniká i do vnitra jeho; vertikály obou bývají zhusta 
3B ) Porovnáváno methodou Btckeho. Viz určeni lomů různých druhů 
amfibolů, analysovaných Penfieldem a Stanleyem: Z. f. Kr. 54. 1914. 1 
“) Rosebusch (L c. I, 2. 1905. 151, 206.) U. Grubenmann (Die 
kristallinen Schiefer, I. 1904. 43). 
* 2 ) E. Weinschenk, Allgemeine Gesteinskunde 1902. I. 118—119. 
**) li c. (pozn. 15.). 
