Syenit od Tábora 
NaKAlSi 2 
CaAl 2 Si 4 
R"Si 
Granodiorit od Deh. 
.47-00 ;i 
.19-04 
.17-42 
.16-54 
Obě horniny ty dlužno považovati- za odŠtěpeniny žuly středo¬ 
českého massivu; v obou nalézáme hojně zastoupeno alkalické jádro, 
jež i ve složení žul má rozhodnou převahu. Syenit jest jádrem tím ještě 
bohatší nežli granodiorit. V ostatních jádrech se obě horniny podstatně 
rozcházejí: kdežto v syenitu jádro metasilikátové silně vystupuje, anorthi- 
tové však a křemenné naopak do pozadí ustupují na důkaz, že v hornině 
té jsou nahromaděny zvláště íemnné součásti ve velkém množství, jsou 
v granodioritu všechna tři jádra řečená skoro v rovnováze, dokazujíce 
přírůstek plagioklasů sodnato-vápenatých a křemene a úbytek součástí 
temných u srovnání s táborským syenitem. S těmito výsledky stojí zajisté 
v plném souhlasu dříve uvedený, methodou Hirschwaldovůu. 
zjištěný poměr součástí v řečených horninách. 
Temnější, bašičtější šmouhy v táborském syenitu i dehetnickém 
granodioritu na jedné straně, aplitické pak a pegmatMčké žíly na druhé 
dokazují, že differenciace žulového magmatu i dále pokračovala, hromadíc 
v jedněch horninách jádra součástí femickýéh, v druhých jádra součástí 
salických. 
Závěr. 
Výsledky této práce lze shmouti v následující věty: 
1. Práce zabývá se horninami, tvořícími jihovýchodní okraj mohut¬ 
ného massivu středočeské žuly. Jednou z nich jest syenit biotito-pyro- 
xenický od Tábora; hornina ta byla od badatelů dřívějších různě jme¬ 
nována: žula, diorit, kersánton. Též hranice její oproti rule jsdu v lite- 
ťatuře dosti různě udávány. 
2. Velikost zrna i poměr součástí v táborském syenitu valně kolísají. 
Podstatné součásti jeho jsóu: Biotit, pyróxen (monoklinický diallag a 
rhombický hypersthen), orthoklas; méně hojný až řídký jest plagioklas. 
Vedlejší součástí jest křemen, apatit, rutil, magnetit, ilmenit, pyrit; dru¬ 
hotně vznikají titanit, amfibol a obyčejné produkty rozkladu. Sloh jest 
holokrystalický, hypidiomorfní. 
3. Vlastnosti jednotlivých součástí sýenitu jsou: biotit tvoří jednak 
rozsáhlé lupénky a plástvičky, jevící zhusta stopy silné mágmatické re- 
sorpce a tendenci tvořiti na okrajích i do vnitra (resorpčí) vyhlodaných 
otvorů útvary rostité, jednak vějířovité aggregáty tenkých lupénků biotitu 
mladšího. Náleží ku slídám II. tř., do blízkosti lepidomelanu. 
Četné vrostlice apatitu v lupéncích biotitických vroubeny jsou 
zřetelným dvůrkem pleochroickým s absorpcí silnější nežli ostatní lupének 
biótitu. Dvojí generací biotitu naznačen jest sloh porfyrický. Vějířovité 
IV. 
