energie elektromagnetické do nekonečna, je-li ovšem trubice konečně 
vodivosti. Útlum kmitů vznikajících uvnitř trubice souvisí patrně hlavně 
s teplem Joule-ovým, poněvadž vyzařování na venek jest velmi nepatrné, 
nejsou-li ovšem stěny trubice extrémně tenké. Následkem toho jest tento 
útlum velmi malý, a kdybychom předpokládali, že jde o vodič nekonečně 
dobrý, což je ve skutečnosti dosti dobře splněno, vznikaly by kmity ne- 
tlumené. Poněvadž naše další úvahy se budou týkati kmitů vznikajících 
uvnitř kovové trubice, budeme předpokládati, že tato tmbice je z mate¬ 
riálu nekonečně dobře vodivého. 
Řešení Thomsonovo a Larmorovo rozšířil později R. H. Weber * 3 ) 
i na případ, kdy není symmetrie kol osy válce, při Čemž zároveň ukázal, 
že tyto kmity souvisí s jiným zajímavým zjevem, který pozoroval poprvé 
V. v. Lang a po něm Drude a Becker. 4 ) Lang totiž chtěl provésti inter¬ 
ferenční pokus Quincke-ův, známý z akustiky, také s vlnami elektromagne¬ 
tickými a užiti ho k měření jich délek. Vlny vzbuzené Hertzovým oscil- 
látorem vstupovaly do Quincke-ovy interferenční trubice, při Čemž še 
rozdělily na dvě části. První část prochází trubicí konstantní délky, druhá 
trubicí, jejíž délka se dá měniti. Po setkání obou částí vln nastává inter¬ 
ference; maxima vzniknou patrně tehdy, je-li rozdíl mezi dráhami, jež 
obě vlny urazily roven k X, kdež X značí délku vlny, k libovolné číslo celé, 
minima pak, je-li onen rozdíl roven (2 & + 1) —. Amplitudu vlnění vznik¬ 
lého interferencí měřil Lang kohaererem a potvrdil vskutku, že se měnila 
periodicky, když délka druhé trubice byla zvětšována. Při tom však kon¬ 
statoval, že, ať užil osdllatoru jakéhokoliv, vždycky naměřil touž délku 
vlny, která tedy nezávisela na rozměrech osdllatoru, za to však se měnila 
s poloměrem trubice, jsouc mu úměrná. Z těchto pokusů, které potvrdili 
i Drude a Becker, je patrno, že trubice kovová propouští jen elektromagne¬ 
tické vlny určité délky, takže, necháme-li jí projiti záření složené z elektro¬ 
magnetických vln délky různé, vystoupí záření téměř homogenní, v němž 
je zastoupena jediná vlna. Pokud se týče závislosti této délky vlny na polo¬ 
měru trubice, usoudil Drude z několika měření nedosti přesných, že délka 
vlny 
X = 4r, 
kdež r značí poloměr trubice. Přesnějším měřením shledal Weber, že tento 
vztah není správný, a ukázal, že se tu jedná o vlastní kmity válce. Zjev 
by se dal vyložiti asi takto: Pokud se Hertzův oscillator nabíjí, pokud tedy 
nenastal oscillační výboj, vytvoří se elektrostatickou indukcí náboje také 
*) R. H. Weber, „Elektromagnetische Schwingungen in Metallrohren.*' Habi- 
litationsschiift, Heidelberg 1902; Ann. d. Phys. 8, pag. 721, 1902. 
4 ) V. v. Lang, Wied. Ann. 67., pag. 430, 1896; P. Drude, Wied. Ann. 65., 
pag. 481, 1898; A. Becker, „Interferenzróhren fůr elektrische Wellen", Heidel- 
berger Dissertation 1901, Ann. d. Phys. 8., pag. 22, 1902. 
IX. 
