20 
něj i budou vylíčeny v jiné souvislosti). Cukrovka zdála se referentovi 
pro sledování podobných účelů zvláště vhodným materiálem. Bylo láka¬ 
vým studovati, zda tak přesné sektorialní omezování abnormity má pod¬ 
statu svoji v dědičné jakési morfologické konstituci vegetačního vrcholu. 
Či zda jest schopno prodělávati změny vybavené obměnou některých 
fysiologických činitelů. V tom případě dokonce některé náhledy o „mu¬ 
tacích", projevujících se při panašování,hlušily by doznati jakési korrekce. 
Pozorování v přírodě aspoň do té míry nasvědčovala správnosti otázek 
předložených, že zmíněný již příklad periklinální stavby některých listů 
nemusil spočívati na fixovanosti „viru". Vzdor tomu není třeba ovšem 
připomínati, že typ panašování u pozorovaných cukrovek nebyl z onoho 
druhu panašovacího, právě jako pro variegaci udává de V ries jako 
typickou vlastnost značnou variabilitu, zvrat ve formu normální, ať již 
za normálních okolností — (de Vries, Mutationstheorie), pročež zove 
tyto pestrolisté sorty polorassami, nebo středními rassami 1 ) (pg. 601 a 424). 
Naopak jednalo se v pokusech referentových o náhlé, aspoň relativně, 
vybavení změn v zabarvení listovém změnou podmínek kultury. Mo¬ 
hutnost bulvy v době, kdy mohlo býti cukrovek v r. 1913 užito ku po¬ 
kusům následujícím, nedovolovala ovšem vystaviti kořeny vlivu na př. 
některých faktorů výživy. 
Nejprve budiž vylíčeno, jak se chovaly cukrovky albikatní, které 
byly přesazeny přímo po sběru na záhony albertovské. To stalo se 15. VIII. 
s 5 exempláry, jež byly pěkně panašované. Půda zahrady na záhonech, 
jež nebyly zvláště hnojeny, byla chudá, vrstva prsti nízká. Na jeden 
takový záhon přeneseny zmíněné exempláře. 12. X. 1913, ukázalo se, že 
1. exemplář měl korunu úplně zelenou, jen dva listy měly polovinu 
slabě žluto-zelenou; 
2. ex. byl úplně zelený, jen při starém jednom periferním listu vy¬ 
vinul se maličký prýtek adventivní s panašovanými listy; 
3. koruna úplně zelená, toliko dva mladší lístky ze středu mají 
špičky bílé, jeden z nich pak při spodině čepele bílou skvrnu; 
4. střed korunky produkuje slabounce žlutozelené listy; 
5. ex. měl 5 lístků, jež byly vesměs sytě žlutě panašovány. 
Po přesazení zmizelo panašování u daleké většiny exemplářů a u všech 
téměř naprosto. Jen jedno individuum nejevilo změny po dvouměsíční 
kultuře na jednom záhoně. Snad bylo příčinou toho, že kvantum „viru“ 
bylo u něho poněkud jiné, spíše se však referentovi zdá, že cukrovka tato 
byla jiného typu než většina exemplárů, jichž užito k přesazení. Jsout 
vlastně kultury cukrovky, jak již vkročení na kraj pole ukáže, populacemi 
složení velmi heterogenního, což jednak mnohonásobnou bastardací jejich 
„linií" a následným komplikovaným štěpením lze vysvětliti, z části však 
též již botanicky nestejnorodým materiálem, jehož užívá se za osivo. 
l ) de Vries H., Die Mutationstheorie 1901, I. Bd. 
X. 
