Vskutku vyznačoval se exemplář zmíněný listy protáhlými, jazykovitými, 
jaké u Scolopendria nacházíme, kdežto celkový typ listů cukrovek pře¬ 
sazených byl tvar dosti krátký, široký, lopatovitý. 
Ztráta panašoyání po přesazení byla již vlcekráte pozorována (zda-li se in¬ 
fekční chlorosa ztrácí nebo mění po přesazení celého exempláru, není referentovi 
známo). Ernst (ct. dle Sorauera, 1908, pg. 678) uvádí, že Solanum aligerum 
Schl. na Karakau nezřídka vystupuje ve formě pestrolisté. Přenese-li se však do 
půdy výživné, ztratí se panašování, jež dle autora s chudou výživou souvisí. Podobný 
případ velmi nepatrné ,,sfly" dědičné uvádí Beijerinck 1 ) u Urtica dioica. Roz¬ 
množoval hřížením pěknou panašovanou větévku této rostliny, již nalezl r. 1894. 
Již na podzim 1896 nevykazovali potomci této rostliny ani stopy po panašování. 
Podobně byli vnukové exempláry dříve pestrolisté Melilotus ceoruleus var. connata 
již bez výjimky úplně zelené. Naproti tomu jsou specie, jež se objevují velmi dlouhý 
čas panašovanými; tak podařilo se jmenovanému autorovi získati od Thymus šerpy l- 
lum var. citriodora teprve průběhem tří let konstantně zelenou formu, u Barbarea 
vulgaris var. variegata pak teprve 8. rokem byla získána familie zelená, která nic¬ 
méně vrátila se v pozdějším stadiu vývoje k původní své pestrosti. Timpe*) (1. c. 
pg. 92) pozoroval u jednoho exempláru Fraxinus excelsior fofiis aureis, že po přesazení 
do zahrady nesl prvním rokem čistě zelené listy. 
Jak vidno z uvedeného příkladu Ernstova, přičítána jest 
ztráta panašování někdy bohatší výživě půdy, do níž jsou rostliny pře¬ 
sazovány. Souvisí to z části s domněním některých autorů, že chudá 
výživa stimuluje vznik albikace (sr. na př. Sorauer, Handbuch). 
Nicméně vysvítá z uvedených již nálezů Lindemuthových (1878 
pg. 893), že spíše naopak vyžaduje panašování ku rozvoji svému výživy 
dostatečné. Pro kultury referentovy musí pak býti pointováno, že půda 
záhonu nikterak nemohla značiti zlepšení ve výživě po přenášení cukrovky, 
ani jestliže v době přesazování tyto vegetovaly v poli, jež již vývojem 
kultur ztrácelo na výživných látkách hnojivých. 
Bylo řečeno, že jeden exemplář po přesazení na záhon nepozbyl 
svého panašování, „virus" jeho objevil se tedy poněkud tvrdošijnějším. 
I byl učiněn pokus, zda by se etiolováním nepodařilo jej vyléčiti tak, 
jak to Lindemuth a Bauru Abutilonů byli shledali. 5. XI. 1913, 
měl, pěstěn ve skleníku studeném, jeden list dospělý s polovinou bílou, 
jeden mladší s polovinou žlutobílou, jeden dospělý s krajem dolením na 
obou polovinách bílým, jeden mladší s krajem na jedné polovici žlutým. 
Panašování se tedy poněkud seslabilo, snad vlivem slabého zimního osvět¬ 
lení, jež ve skleníku panovalo. 8. XII. byl v téže místnosti zatemněn 
a ve tmě pak ponechán až do 9. III. 1914. T. p. = 10—12° C. V té době 
vyhnal několik listů etiolovaných, typických, karakteristických dlouhými, 
obloukovitě až skoro v pravém úhlu zahnutými řapíky, na nichž seděla 
čepel malá, — žlábkovitě dolů prohnutá ba téměř sepnutá, srpovitě za- 
1) Be i j 6 r i n c k, Chlorella variegata. (Referát v Centralblatt fůr Bakterio¬ 
logie, II. Abt., XIV, 1905, pg. 338 seq.) 
») Timpe H„ Panaschiertmg und Transplantation. (Mitteilungen aus den 
botanischen Staatsinstituten in Hamburg, XXIV, 1906.) 
