Byla již učiněna zmínka o pokusech, jimiž snažil se referent přiměti 
panašované prýty od Samb. canadensis k sezelenání. Užito k tomu po¬ 
čátkem června 1913 prýtů asi 1 dm dlouhých, krásně „aureově" vybar¬ 
vených; jen nejmladší lístky byly poněkud nazelenalé. Již po 2 dnech 
bylo možno pozorovati pod skleněnou skříní na chodbě stojící (navlhčeným 
pískem udržováno v ní zároveň dostatečné vlhko), že většina lístků nabyla 
světle zelené barvy; po 14 pak dnech většina prýtů měla listy již inten¬ 
sivně tmavě zelené. Té doby byly již často vytvořeny i kořínky i bylo 
možno přesaditi rostliny do studeného skleníku. Asi v polovici července 
vsazeny 4 takovéto exempláry na původní místo na Albertov, odkudž 
vzaty a kdež vystaveny byly intensivní insolaci. Intensivní zeleň udržela 
se u jednoho z nich do polovice srpna, u druhého — tento prýt později 
po přesazení počal růsti — až do září. U ostatních větévek jakož i u těchto 
dvou objevilo se však panašování opět „aureové" formy, navrátilo se 
tedy zpět. Úplného „vyléčení'* slabším osvětlením (a také asi vlhčí atmo¬ 
sférou) nebylo dosaženo; etiolování nebylo zkoušeno. Že však pod skle¬ 
něným příklopem zeleň nebyla působena epistropickým nakupením chloro¬ 
plastů, jakéž se dostavuje v listech bezových ve stínu, proti tomu svědčí, 
že i na Albertově na přímém slunci udržela se zeleň po jistý delší čas. 
Brassica oleracea albicata. 
Roku 1901 publikoval H. M o 1 i s c h 1 ) zprávy o panašování u této 
rostliny (náleží k varietě Brassica oleracea acephala), jež je tím zvláštní, 
že albikace její závisí od nižších temperatur. Pěstována totiž ve studeném 
skleníku tvoří jen v zimě listy na zelené půdě bíle skvrnité. Při tom jeví 
se čepel Částečně zelenou, nervatura, zvláště hlavní žebra a jejich okolí, 
jest barev světlých, žlutavé nebo po většině sněhobílé. Tímto střídáním 
bílé a zelené barvy povstává skvrnitost, jakési panašování. Zjev tento 
je dědičným a sice jak od řízků tak semeny. V létě mizí panašování; při 
tom jest výživa i jiné vnější okolnosti úplně beze všeho účinku. A sice — lze 
to pozorovati dle Molische již v dubnu — stávají se tu zelenými 
panašované listy, které již na rostlině byly, nejsou-li jen příliš staré, dále 
pak veškery Ušty, jež se nově vyvíjejí, takže v létě i slabá albikace na 
listech náleží k největším výjimkám. Jakmile se však přiblíží říjen, do¬ 
stavuje se panašování opět na nejmladších listech, jež se z pupenu vyno¬ 
řují a při další kultuře ve studeném skleníku stupňuje se víc a více až asi 
ke konci února dosahuje maxima. Panašování zmizí také, jestliže se ze 
studeného skleníku přenesou rostliny zimní do temperatury 12-15° C. 
Tu sezelenávají bělavé Ušty a ty, které se znovu tvoří, objevují se již úplně 
zelenými. Při tom pozměňuje se i differenciace nově se objevujících ze- 
i) h. Molisch, Ueber die Panachure des Kohls. (Bendíte der deutschen 
botanischen Gesellschaft 1901, XIX, pg. 39 seq.) 
X. 
