ve Ždáru i Konesově vrchu. Jejich stáří může být takové 
]ako u prvých tri případů effusivních, ale mohou též býti mladší a shodovati 
se s žilami porfyru, jež u R o k y c a n prostupují všemi vrstvami Barran¬ 
dovy etáže D lt tedy vrstvami Krušnohorskými d x * (Ždár?, 
Kotel) a rudnými vrstvami Komárovskými ^(Klabava) 
a Rokycanskými (O s e c k o-K v á ň s k ý m i) vrstvami <* lY 
(Kalvárie a Bořek u Rokycan). 
Komárovské vrstvy dfi, s hlavními ložisky železných rud a Rokycan- 
ské vrstvy i# (O s e c k o-K v á ň s k é v.) nalézáme jen v nižších místech 
na severním, východním a jihovýchodním okraji našeho dílu Třemo- 
senského pohoří. Některá data o poloze vrstev těch jsou do 
mapky vnesena dle údajů Lipoldových [3]. 
Absolutně o tolik nižší poloha geologicky vyšších vrstev D. než 
Třemošenských slepenců na sev. úpatí Ždáru, meziŽdárem 
aCihem u Hůrek, na sev. úpatí Trhoně a Vydřiducha, 
u S t r a š i c, vedle momentů morfologických, svědčí o pruzích propadlých 
jednostranně stupňovitě, po případě i příkopovitě, jež tvoří kol více než 
dvou třetin obvodu naší části Tř emoš ensk ého pohoří rámec, 
z něhož pohoří to vystupuje jako horst, jehož značná výška relativní 
i absolutní jest výsledkem těchto poklesů a vlastního šikmého nadzvednutí 
ker slepencových. 
Tr emošenské pohoří —jako našestaré*paleozoikum vůbec 
— jest částí Suessova variského oblouku, v němž se vrásnění 
zúčastnily ještě vrstvy spodního karbonu; poněvadž však tylo u nás 
nejsou vyvinuty, jsou vrstvy středního devonu nejmladší, jež vrásněním' 
variským byly postiženy. Svrchní karbon transgreduje staré synklinály 
a některé čáry dislokační, jako na př. v sousedství naší části Třemošen- 
ského pohoří kamenoúhelná pánev M i r o Š o v s k á [4], jež leží 
na prodloužení poruchové čáry údolí strašicko-dobřívského, č. dle J. 
Krejčího „zlomu vrchu Ostrého" [2], směru jz-sv., sama 
dislokací toho směru postrádajíc. 
Byla tedy hlavní horotvorná činnost v našem pohoří v době spodního 
karbonu — z části snad již ve svrchním devonu — a trvala nejméně do 
permu, jak lze souditi z dislokací směru sz.-jv., jimiž ještě svrchní karbon 
mirošovský mocně byl postižen. Též dislokace směru sj. jsou nejspíše 
vesměs postkarbonní. Severovýchodnímu hlavnímu směru našeho pohoří 
odpovídá orogenetická síla směru severo-západního. 
Pohlecfme na 8 km dlouhý řetěz vrchů, zvedajících se severně osy 
údolí dobrívsko-strašického, a na vrchy na jihu osy té mezi D o b ř í v e m 
a St rašicemi. Jsou to na severu: Konesův vrch, Bábovka, 
Bílá skála, Pískový vrch a Ostrý, na jihu Převážení* 
Vlč a Mlýnský vrch; uoněch vidíme skoro bez výjimky severo- 
XLVI. 
