5 
stěny buněčné zcela malou plochou. Zvětšúje-li se plocha ta, zvětšuje 
se téz stabilnost polohy figur dělících, které snáze zachovávají svůj původní 
směr. Snopkovité figury se širokým plošným pólem, jako jsou figury 
u tykve, zachovají mnohem snáze svoji polohu v podélné ose buňky, po¬ 
něvadž nasedají na stěnu buněčnou poměrně velkou plochou, než figury 
u hrachu, jejichž póly jsou zaobleny nebo u bobu, kde jsou často zaostřeny. 
Jednou vychýleny ze své polohy labilní rovnováhy pohybují se figury 
tak dlouho, až se dostanou do polohy stabilnější anebo nej stabilnější 
(obr. 5). Takovou je u metakines poloha rovnoběžná se stěnou buněčnou, 
k niž pak přiléhá figura celou svojí délkou. Fragmoplasty zaujímají po- 
Obr. 4. Jako v obr. I. Ve střední řadě fragmoplasty se šikmou přehrádkou. 
lohu rozmanitě šikmou dle tvaru svého. V té poloze také se zakládají 
a rostou přehrádky, takže buňka mateřská se rozděluje ve dvě buňky ne¬ 
stejně veliké, šikmou přehrádkou od sebe oddělené (obr. 1, 4). 
Jestliže se figury chovají jako jednotné útvary, z nichž centrifugo- 
váním nelze žádnou část odděliti a vychylují-li se z labilní polohy rovno¬ 
vážné v polohu stabilní, lze to pochopiti tak, že jsou v celku systémem 
tuhým a jednotným. Chovají se tak, jako by byly tvořeny hmotou tuhou, 
nebo aspoň jako kdyby měly tuhou kostru. Rozhodně není myslitelno, 
že by se útvar tekutý mohl chovati, tak jako se chovají figury dělící při 
centrifugování. Tekutina by se čočkovitě sploštila, kdyby byla vržena 
a tlačena odstředivou sílou ke stěně buněčné. Nebylo by možno, aby se 
vychylovala z podélné osy a stanula v poloze stabilní, neměníc svého 
celkového tvaru. 
XVI. 
