indexu lomu n, změní se tím dráhový rozdíl cest obou svazků o (n — 1) l, 
což se projeví posunutím interferenčního zjevu o N proužků a platí 
(1) [n — 1)1^ NX 
Stanovením N a l určíme n vůči vzduchu pro příslušné X. Měřením 
při různých X stanovíme dispersi. Tím, že stanoví n pro každé X samostatně 
označuje se tato methoda jako absolutní. Užití fotometru jest v tomto 
případě identickým s užitím monochromatoru a dalekohledu s tím roz¬ 
dílem, že posunutí proužků zde lze vyjádřiti více než lOkráte přesněji a tedy 
se spokojiti pro docílení stejné přesnosti s posunutím více než lOkráte 
menším, a dále, že monochromatorem nikdy nedocílíme takové jasnosti 
pole a současně stejnorodosti světla, jako fotometrem. 
2. Methody relativní, a) Poněvadž fotometr je současně spetroskopem, 
připouští applikaci všech method, jichž se při spetroskopu užívá k relativ¬ 
nímu stanovení «* pro X*, když bylo dříve stanoveno n pro X 1 ). Výhoda, 
že můžeme zde pracovati s proužkem achromatickým, připouští mimo to 
následující mnohem citlivější postup: Uvedme achromasii na některý 
tmavý proužek. Projeví se to tím, že postavíme-Ii při jistém X na toto 
achromatické minimum a pak fotometrem probíháme celé spektrum, 
zůstává toto zastavení ustavičně přesně splněným. (Poznáme níže ještě 
dvě přesnější kriteria.) Celé spektrum je stejnoměrně tmavým. Počítejme 
nyní při délce X posunutí proužků, jež budiž dáno celým číslem N. Vzdá- 
líme-li se pak od X, nezůstane zastavení na minimum zachováno, pole se 
vyjasní, ve spektru se střídají maxima a minima. Nej bližší minimum ve 
směru kratších X znamená, že tím místem prošlo právě o jeden proužek 
více, ve směru delších X o jeden méně. Zjistíme-li tedy příslušné délky X A , 
na kterých se tato minima nalézají, máme 
l (w.2 — 1) ~ (JV — 2) X.g 
l(n.% — 1) = (IV — 1) X.! 
(2) l[n -1 )=N X 
/ („, — 1) = (JV + 1) Xj 
1 (*» 1) = (iV -f 2) X, " 
z čehož stanovíme kterýkoliv poměr 
(3) L __ ^ •X x 
W n — l~ N . X 
Nalezené X* se nezmění, stane-Ii se posunutí proužků jednou na 
právo, po druhé na levo. Rovněž poznáváme, znásobíme-li soustavu rovnic 
(2) postupně 2, 3, ., že, posuneme-li proužky při X o 2 N, 3 N, . 
bude při \ ležeti postupně proužek nejblíže druhý, třetí,... ., při \ 
proužek Čtvrtý, šestý, atd. Tím tedy máme novou dvojí možnost citlivě 
‘) Viz na př. St. Loria, Ann. d. Phys. (4) 29, 606—622, 1909. 
XVII. 
