somům (T. I., fig. 4., T. II., fig. 1.), u nichž lze rozeznali slabě barvi- 
telný substrát a hmotu barvitelnou (linin a chromatin). Existence centrioly 
i v této fázi je nutná. Y dalším růstu tato chromatická tělíska pozbývají 
své individuality — což se jeví tím, že ztrácejí svoji původní velikost 
a mění se ve veliký počet nepatrných granulí (T. I., fig. 6.). — Tento děj 
považuji současně za rozluku obou svrchu zmíněných substancí, při čemž 
chromatická hmota je rozptýlena po celém jádře. — Z téže příčiny nelze 
v této fázi vývoje nalézti rozlišení na vnější světlý dvůrek („vnější jádro*') 
a vnitřní karyosom. Tyto změny jsou charakteristické pro přechodní 
formy růstu a pro počáteční dobu dospělých stadií. 
V dalším vývoji se chromatická, po celém jádře rozptýlená sub¬ 
stance soustřeďuje ve více neb méně kompaktní útvar, jejž jediné v tomto 
pojetí lze nazvati karyosomem (T. I., fig. 7., T. II., fig. 12.). Při tom různý 
stupeň této koncentrace podmiňuje velikost a zbarvení karyosomu. 
Regresivní vývoj záleží vtom, že se karyosom před dělením diferen¬ 
cuje v tělíska, analogická chromosomům (srovnej Minchinova vyobrazení) 
(T. I., fig. 19., T. II., fig. 18.) stejným způsobem, jak věc znázornil Ja- 
meson. Před tímto diferencováním vystupuje však z karyosomu centriola 
(Keysselitzův „Binnenkórper") a rozdělí se ve dvě. Na vytvoření chromo- 
somů resorbuje se celý karyosom a tímto spolu s nálezy Geleiovými 
stojím proti Keysselitzovi, jenž i při vytvořených chromosomech před¬ 
pokládá karyosom. — Tuto otázku jsem abstraktně od forem v krvi stu¬ 
doval u všech stadií vývojových r. Trypanoplasma v zažívací rouře 
piscikol — a nikdy jsem nenalezl karyosomu tam, kde byly již normálně 
vyvinuté chromosomy, 
V souhlase s nálezy Jollosovými resumuji nálezy o jádře těchto 
forem: zevní je opatřeno blanou a v době dospělosti a vegetativního života 
obsahuje t.zv. vnitřní jádro ( Jnnenkern u ) čili karyosom, jenž není ničím 
jiným, než útvarem vzniklým konglomerováním generativního chromatinu 
(připouštím, že ve světlé periferní zóně je nepatrnou měrou chromatin 
přítomen) a obsahuje v sobě dělící element — centriolu, jež v době dělení 
z něho vystupuje. V době dělení pozbývá karyosom své individuality, roz¬ 
lisuje se v útvary analogické chromosomům, jež v době vegetativního růstu 
své existence pozbývají, aby pak opět daly vznik karyosomu. Je tedy ka¬ 
ryosom útvarem typickým pro vegetativní stadium klidu jádra. 
Jako dodatečné vysvětlení poněkud odchylných zjevů podotýkám, 
že asi doba znovutvoření karyosomu je závislá na dělící schopnosti indi¬ 
viduí. Tím hodlám též vysvětliti, proč při silných infekcích, kdy je tato 
dělící schopnost tak intensivní, toto znovutvoření karyosomu po dělení 
se neděje tak záhy jako při mírných infekcích, při nichž dělící intensita je 
nepatrná. K těmto otázkám se však vrátím v obšírnější cytologické práci. 
Již na tomto místě však znovu zdůrazňuji slova prof. Vejdovského 
a poukazuji jmenovitě na velikou podobnost zjevů právě popsaných 
XVIII. 
