Ve všech srážených roztocích byla koncentrace solí ammonatých 
a acidita stejná. Nicméně však tyto výsledky naznačují také, že mohly 
vzniknouti uvedené rozdílné názory dle poměrů, za nichž bylo pracováno. 
HF. Za přítomnosti fluoridů nelze srážeti kyselinu fosforečnou, 
neboť volná kyselina fosfomolybdenan úplně rozpouští. 
H 2 S0 4 . Dle souhlasných literárních údajů zvolňuje kyselina sírová 
jak vylučování fosfomolybdenanu tak i nesnadno rozpustných kyselých 
molybdenanů ammonatých. Při poměru Mo0 3 : H 2 SQ 4 , ekvivalentním 
Mo0 3 : HN0 3 , za něhož se tyto soli vylučovaly, bud se úplně nevyloučily 
nebo až teprve za mnohem delší dobu. Obecně se dá konstatovati, že jest 
ke kvantitativnému vyloučení P 2 0 5 potřebí vyšší koncentrace H 2 Mo0 4 
než v roztocích dusičnanových. 
Preparáty fosfomolybdenanu, vyloučené za různých poměrných 
koncentrací vykazovaly poměr Mo0 3 : P 2 0 5 — 25*01 až 25*67, takže jest 
zřejmo, že jest nutno stanovití kyselinu fosforečnou za přítomnosti této 
kyseliny speciální methodou. 
Sedliny takto sražené a isolované roztokem dusičnanu ammonatého, 
okyseleným kyselinou dusičnou, obsahovaly S0 3 a to různé množství dle 
toho, za jakých podmínek bylo pracováno. 
H 2 SiO z . O H 2 Sí0 3 jest z literatury známo, že je ztrhována do sedliny 
fosfomolybdenové bud mechanicky nebo jako silikomolybdenan ammo- 
natý. Malého množství křemičité kyseliny není zapotřebí se obávati, 
větší množství nutno před srážením odstraniti. Ve fosfomolybdenanech, 
sražených z roztoků obsahujících křemičitou kyselinu lze skoro vždy do- 
kázati kyselinu křemičitou. Výjimku činí sedliny sražené dle L o r e n z e, 
patrně následkem vysoké acidity a velké koncentrace Mo0 3 , což dokazují 
částečně tyto pokusy. 
Roztok složení 1 Mo0 3 : 5 (NH 4 ) : 5 HN0 3 obsahoval 0*02 g P 2 0 5 
a 1*97 g Na 2 Si0 3 . Vyžíhaná sedlina vážila 0*5591 g místo theoreticky 
očekávané O - 5068 g; po zvýšení acidity (1 MoO s : 5 NH 4 N0 3 : 10 HN0 3 ) 
nalezeno 0.5149 g, při čemž byla fosforečná kyselina kvantitativně vy¬ 
loučena. 
Klesá tudíž množství zadržené H 2 Si0 8 se stoupající aciditou. 
Názory o tom, zda-li je nutno odstraáovati HgSiOg před srážením 
se značně různí, avšak opět se dá souditi, že rozpory vznikly různým po¬ 
měrem koncentrací srážených roztoků. 
Soli žclezité. Také soli železité zvolnují resp. úplně zamezují srážení 
fosfomolybdenanu. Prvý upozornil na tento vliv Stádeler. 37 ) Pře- 
hlédli-li pozdější analytikové tento vliv stalo se to proto, že pucovali za 
podmínek, jež tomu vlivu čelily. Tak např. Fresenius 38 ) praví, 
že nemá FeCl s vlivu na srážení, ale pracuje se solucí, obsahující 5 % Mo0 3 
») Stádeler, J. fůr prakt. Ch. 77, 248. 
38 ) Fresenius, viz pozn. 33. 
XX. 
