referentova vésti také u těchto k tomu,, že bychom se přiblížili i zde k po¬ 
znání přičiny albikace. Baur stanovil po prvé ve svých pracích, že 
lokalisované panašování Pelargonit již ve vegetačním vrcholu se zakládá. 
Jestliže jest na př. toliko sektorielně omezená část rostliny albikátní (listy, 
větévky atd. na př. na V 4 objemu lodyhy a v téže linii nad sebou stojící), 
že již základy těchto orgánů, jak se v dotčené úzce vymezené partii na 
veget. vrcholu vyvíjejí, jsou albikátní, takže albikace vývojem dalším se 
jen rozvíjí. Při tomto sektorielním panašování jsou listy, jež stojí v albi- 
kátních sektorech, úplně v celém rozsahu svých pletiv zbělené. Při tak zv. 
„periklinálním" panašování naproti tomu toliko pokožka resp. několik 
málo podpokožkových pletiv jest albikátní, takže střed čepele nanejvýš 
šedí prosvítá, kraj však je úplně bílý. (Poměr barev může býti ovšem 
i opačný.) Tu pak se ukazuje, že vegetační vrchol povlečen je jednou až 
několika vrstvami albikátního pletiva, takže již základy postranních orgánů 
mají periferní své části jinak zbarvené než centrální. Poněvadž pak sexuální 
ať samčí ať samičí buňky povstávají ze zcela periferních částí vegetačního 
vrcholu, jest na bíledni, že mohou vzniknouti tímto způsobem i vajíčka 
i pylová zrna bíle založená. Baur srovnává velmi případně takto struk¬ 
turované rostliny s „chimérami" W i n k 1 e r o v ý m i t. j. se spojenými 
transplantací různými, (obyčejně) druhově čistými rostlinami, jejichž ve¬ 
getační pupeny, zvláštním způsobem ke vzrůstu přivedené, sestávají ze 
směsi resp. složek pohromadě se vyvíjejících pletiv dotčených rostlin. 
A domnívá se (srovn. Buder 2 ) 1914, pg. 117), že i vegetační vrcholy jeho 
Pelargonií jsou složeny ze dvou pletiv genotypicky různých, takže u peri- 
klinálních „vnější plášť vegetačního vrcholu, sestávající z druhově čistých 
buněk jedné specie obklopuje centrální pletivo náležející specii druhé". 
Se stanoviska genetického je velmi důležito, že se zde jedná o sippy, 
jež nemendlují, nýbrž jež vykazují pouhé jakési mechanické dědění. Cistě 
bělohstá sippa Pelargonium zomle je při autogamii úplně konstantní, při 
křížení pak rostlin bílých a zelených i reciprokém povstávají rostlinky, 
jež jsou složeny ze zelených a bílých, ostře od sebe ohraničených komplexů 
pletivných. Dle toho pak, kde, resp. v jak zbarvených komplexech sedí 
vegetační vrcholy t. j. nachází-li se v komplexu čistě bílém, čistě zeleném 
či na hranici mezi bílým a zeleným, vyvíjejí se tyto vrcholy dále ve stonky 
Čistě bílé, čistě zelené nebo v exempláry sektorielně v partie zelené a bílé 
rozdělené. Křížení mezi bílou větví zelené rostliny a rostlinou čistě zelenou 
přineslo F, sestávající z klíčků čistě zelených a zeleno-bíle mramorovaných, 
křížem mezi zelenými a bělokrajnými i reciprokně klíčky zelené, mramo- 
*) Baur E., Das Wesen und die Erblichkeitsverháltnisse der „Varietates 
aJbomargmatae hort.“ von Pelargonium zonale. (Zeitschriít fůr induktive Abstam- 
mungslehre Bd. I, 1909, pg. 330 seq.) 
Týz, Einfůhrung in die experimentelle Vererbungslehre 1911, pg, 159 seq. 
*) Buder J., Fortschritte auf dem Gebiete der botanischen Phvsiologie und 
v ererbungslehre. (Biologen-Kalender 1914, pg. 77 seq.) 
XXIV. 
